DET KARIBISKE HAV - VENEZUELA GUYANA - BOGOTA - COLOMBIA - PERU
BEIJING - KINA - CHONGQING
TIDLIGERE...
Se på den. Det er en robust bil.
Er ikke det en veldig populær bil blant homofile?
Er det?
-Det er Hammond. -Det er Hammond.
Er det bilen din?
Ja, det er bilen min!
Hvorfor er bilen din der?
Fordi det var der båten satte meg av.
De kom hit,
de pakket den inn i polyeten og kastet den over rekka, med meg inni.
Det er sånn de gjør det.
Hva står det på den? "Global Auto".
Ja. GAK.
Det var det de sa firmaet var.
Jeg kjøpte den fra en engelsk familie som hadde kjøpt hus i Toscana.
-Tony Blair. -Cherie Blair.
Sting.
Alle Storbritannias lettvekter-sosialister har vært i denne bilen.
Nå forlater vi Cartagena
på jakt etter mange interessante dyr å ta bilder av.
Reker og skogprodukter betaler tydeligvis godt.
Se på båtene der ute.
Ja, det er utrolig, ikke sant?
Man ser ofte at de enkleste forbruksvarene
gir utrolig rikdom.
Den bilen er en av tidenes dummeste ingeniørkunster.
Ja. Jaguarer er vanskelig å se og de er veldig sjeldne.
Nå er det ekte jungel.
Uff da. Jeg tror jeg mistet eksosrøret.
Hva skal vi gjøre?
Folk kan komme ut hit i 40 år og aldri se en jaguar
Vi kan bruke viltkameraene mine.
-Han parkerte der. -Ja.
Snu den.
Kan du se for deg ansiktet hans når han kommer ut i morgen?
Han vil tro at han har blitt sprø.
Én, to, tre, nå.
Én, to...
Fikk vi noen bilder?
Greit, se. Der!
-Der er den! -Det er hodet dens.
Det er sparesset, jaguaren.
Det er Saddam Hussein.
Nå må vi gå og finne sønnene hans...
Uday, og han andre. Hva heter hans andre sønn?
Edgar.
Med jaguaren i boks siktet vi oss inn på det neste målet.
Et annet sjeldent og sjenert dyr,
brillebjørnen.
Nå må vi kjøre 320 kilometer
for å finne den typen terreng der vi kan fotografere
sparkongen.
Edgar Hussein Paddington.
For å fylle tiden stilte James med underholdning
ved å prøve å kjøre forbi lastebiler med sin én-liters Panda.
Greit.
Nei.
Han ser ikke forbi dem fordi rattet hans er på riktig side.
Pokker.
Så han må legge seg ut...
Så er det den latterlige lyden han lager.
Søren. Kom igjen, bil.
Herregud.
Jeg likte å se på det.
Karer, jeg kan ikke fortsette å kjøre forbi lastebiler i hele dag.
Jeg kommer til å drite på meg.
Hva er galt med ham?
Jeg vet ikke hva han har tatt, men han er overalt.
Han har spist mye reker. Han er en idiot.
I løpet av dagen viste Trump-bilen seg å være like pålitelig som vanlig.
Å nei.
Å nei. Det er ikke bra.
Det er ille.
Å nei.
Herregud.
Jeg fikk en melding med spørsmål om jeg ville hjelpe Mr. Hammond
med å reparere monstertrucken hans.
La meg tenke meg om.
Nei, det vil jeg ikke.
Ut med deg.
Klimaanlegg-radiator.
Ubrukelig.
Men det kunne vært verre.
Jeg kunne ha vært ham.
Ja.
Jeg tipper at bremsene hans sviktet,
og han har hektet et hjul over der for å hindre den i å trille.
Er det deg?
Deg?
Ja. Det, det han sa.
Ok.
Til slutt fikk verdens fremste lingvist bilen sin i gang...
...og nådde oss igjen.
Og neste morgen våknet vi alle i den vakre fjellbyen Villa de Leyva.
Hvorfor har dere gjort dette med alle buksene mine?
Du sa at du var varm.
Jeg er det nå.
Det er søndag morgen i et spansktalende land.
Klokka er 08.15.
Sjansene for at en buksebutikk er åpen
er null.
Jeremy.
-Står til? -God morgen. Vel...
-Greit. -Veldig bra.
Beklager, det er ikke snilt. James og Richard klippet opp buksene mine.
Hvorfor må jeg bli kjent igjen her, for Guds skyld?
Etter at jeg hadde løst buksekrisen, fortsatte vi videre.
Og vi kom til slutt til området der brillebjørnen holder seg til.
Greit. Hør her nå.
Liker ikke buksene dine.
Nei. Men han prøver i alle fall. Han gjør en innsats.
Du burde ha gjort det ordentlig.
Kanskje noen bukser som skriker at vi er utendørs,
noen fine chaps.
I semsket skinn, men med lufting bak.
Og den skjorten, du valgte den fargen.
Har du fått noe råd?
Kan vi vende oppmerksomheten vår til bjørnene nå,
-til Paddington? -Huden din flaker av.
-Du burde bruke fuktighetskrem. -Nei, den... Hva?
-Du burde bruke fuktighetskrem. -Bare litt.
-Hvorfor det? -Fordi huden din flaker av.
Fordi du er tørr. Du ser ut som noe man finner i en pyramide.
Uansett, hør her. Vi må vende oppmerksomheten...
-Vi må vende oppmerk... -La oss se på sarkofagen.
Jeg vil ikke ha den i British Museum.
Heller enn å akseptere mer av denne forfølgelsen
insisterte jeg på at vi salet opp og dro på leting etter Paddington.
Jeg vet ikke faktisk... Jeg har sett bilde av de bjørnene,
men jeg vet ikke hvor store de er.
Er de en halv meter eller tre meter høye?
Jeg vet bare ikke.
Hold deg diagonalt når du krysser disse tingene.
Pokker!
Se på deg med et hjul i lufta.
Kan vi prøve å få det til å se ut som det ikke er et problem,
for publikum vil tro vi er håpløse.
Jeg prøvde å kjøre meg ut,
som gikk bra.
Fart og kraft.
Han har gravd seg et hull.
Så jeg ba Hammond om hjelp,
men som ventet
valgte bilen hans det øyeblikket til å gå over til etthjulstrekk.
Å nei.
Det fantes bare én løsning.
Kan du slepe meg, for jeg...
Nei, jeg er veldig nære å komme ut.
-Vi vet det, du kom med en Jeep. -Ja, det...
Å, jeg skjønner.
Hver gang jeg åpner munnen nå,
har du en slags referanse...
Nei, det er flott.
Det er greit. Vi er venner.
Med tauet festet på, var vi klare til å slepe.
Så, jeg sleper litt...
-Var det forsiktig? -Nå skjer det.
Og så er det opp til deg
for jeg er ikke tung nok til å slepe deg, ok?
Nå skjer det. Tre, to, én.
Spennende.
Ja, fortsett.
-En Fiat Panda. -Ja!
Ja!
Jeremy Corbyn dro ut Freddie Mercury.
To hjerner er bedre enn én.
Jeg er ikke sikker på at vi er så gode på knokedunk.
Med den krisen ordnet
fikk Hammond firehjulstrekket tilbake og vi fortsatte på oppdaget vårt.
Greit.
Gå på bjørnejakt.
Men etter kort tid...
Å nei.
Hva skjer, Hammond?
Jeg tror noe ble ødelagt i drivlinjen.
Skal jeg nå slepe Hammond? Herregud.
Greit, jeg skal slepe Hammond ut.
Når pickupen min hadde blitt slept ut,
fant jeg fort feilen.
Brukken halvaksel.
Jeg tror det nå er en tohjulstrekker.
Men til tross for noen få problemer
hadde bilene våre brakt oss komfortabelt til et passende sted å se etter bjørn.
Jeg har en kjøleboks i Jeepen
som er full av forfriskende drikke.
Temperaturen er perfekt.
Jeg er ikke andpusten, jeg måtte ikke gå hit.
Men siden viltkameraene ble ødelagt av jaguaren,
måtte vi bruke vår enorme tålmodighet.
Men etter kort tid...
Jeg kjeder meg!
-Jeg kjeder meg. -Kjedelig.
Kjedelig!
Så for å gjøre livet mer interessant fortsatte vi å kjøre.
Ja. Vi kjører høyere opp i fjellet...
Dette er absolutt det verste terrenget for Jeepens hjuloppheng.
Herregud, jeg vil gjerne møte mannen som satte disse store dekkene på bilen.
Og så vil jeg kvele ham.
Men det kunne vært verre.
Vent.
Å nei.
Ser ut som Jeremy Corbyn sliter litt der.
På en eller annen måte fikk han den tilbake på hjulene.
Og den går fortsatt.
Men så...
Herregud.
Vent litt.
Stort hull der, karer.
Ja. Dere ser det...
Det er ikke... Hva snakker du om?
Det er digert!
Men det er ikke det, er det vel?
Bortsett fra at det er det. Se hvor stort det er.
-Men... -Se.
-Nei. -Greit, nei.
Stopp og hør på eksperten.
Kutt sånn,
tyngdekraften får deg ned dit
og så må du bare kjøre opp på andre siden.
Professor, hvordan finner du ut av sånne ting?
-Du tørket ut. -Se på dekkene dine.
-Ja, Hammond, det er en monstertruck. -Bare to av dem trekker.
-Det er en monstertruck. -Den kjører over biler.
Jeg har sett dem gjøre det på TV.
-Og de er tohjulstrekk. -De er faktisk det.
Tohjulstrekkere og monstertrucker som uten problem kan gjøre det.
Siden Hammond nektet å hjelpe,
gjorde James og jeg arbeidet
og tok vekk toppen av skråningen.
Fortsett, karer, til slutt fyller dere hullet.
Hva med det, Hammond?
Det ble litt slakkere. Liker du det?
Det er enkelt nå, jeg kunne gjort det i en Lamborghini.
Vi ble kvitt den steinete delen.
Det er omtrent der hjulene dine vil være.
Ja, rett før det blir bratt.
Du har mistet motet etter din siste ulykke.
Nei. Man trenger ikke mot for å gjøre det. Det er umulig.
Det er ikke det samme.
Du skal gjøre det.
-Nei. -Jo.
Det skal jeg ikke.
Her kommer det.
-Tyngdekraften vil få deg... -Ja, jeg vet at tyngdekraften virker!
Jeg er kjent med den!
Bare gjør det, og så kjører du opp på andre siden. Fort deg. Raskere.
Herregud.
Sånn ja.
Akkurat som jeg sa. Kjør opp på andre siden.
Vent litt.
Jeg sa at det ikke ville gå!
-Jeg har fått en idé. -Hva?
Du vet den veltebøylen han har?
-Ja. -Om vi tar sandstigene
fra støttebilen og legger dem på der og over, kan vi kjøre over ham.
Kan vi ikke?
Isambard Kingdom May.
Hammond, vi har fått en briljant idé.
Jeg vet ikke hva de skal gjøre.
Jeg vet bare at det ikke vil gå.
Den veier et tonn.
Pass på taket mitt!
Nei, den når ikke.
Ikke bulke... Kom igjen!
Til slutt var vår fantastiske bro ferdig.
Og James meldte seg frivillig til å krysse den først.
Kom igjen, Hammond, du må være fornøyd.
Nei, jeg er ikke fornøyd!
Den første heltemodige tingen den har gjort.
Første gang den ikke holder oss tilbake.
-Ser det bra ut? -Ja.
Nei, det ser latterlig ut.
-Det virket. -Ja!
-Se på det! -Ja!
-Enkelt. -Ingen knokedunking.
Nei, det vil vi ikke gjøre.
Men nå var det min tur,
i en bil som var over dobbelt så tung som Pandaen.
Vent litt, jeg ser ikke sandstigene.
Jeg ser ikke stigen på denne siden.
Litt til venstre.
Sånn ja. Kjør bent frem.
Veldig lite til venstre, veldig lite.
Det er bra.
Helt på kanten.
Veldig sakte, litt til venstre.
-Det er høyre, din komplette idiot. -Ja visst.
Nei, det er alt.
Stopp.
Stopp der.
Den vil knekke. Det vil ikke funke.
-Hva? -Det vil ikke funke.
Ja, men du stoppet meg,
og det finnes ingen annen måte å forklare det, på...
-...på taket av Hammonds bil. -Ja, jeg vet det.
Ikke beveg deg for mye.
-Beklager at bilen min står... -Vi er ikke bekymret for bilen din!
Siden Hammond nektet å løfte en finger,
selv om han var skyld i problemet,
måtte jeg få kameramennene til å hjelpe med å forsterke sandstigene.
Vi skal få naturfotografi til å se enkelt og komfortabelt ut.
Dette fungerer ikke.
Med forsterkingen på plass var det på tide å fortsette.
Hold den på der.
Nøyaktig den streken.
Ja!
-Greit, la oss fortsette. -Ja.
De har kommet over.
Herregud.
Hvorfor har du stoppet?
Du vil ikke tro dette.
Hva?
Det er en elv her.
Kan vi komme oss gjennom den?
Aldri i verden.
Hva gjør dere?
Rett rundt den svingen er det en elv.
-Ja. -Blokkert.
Dere har vært borte...
Så hva var poenget?
Vel, i det minste var bilen din nyttig to ganger.
-Den var det. -Vi har ikke oppnådd noe
annet enn å ødelegge bilen min og å gjøre den om til en bro.
Ja, men vi måtte gjøre det så vi kom oss over.
-Nettopp. -Om dere ikke hadde kjørt...
Om dere ikke hadde kjørt dit,
ville dere jo ikke trengt en bro tilbake.
Ja, men vi visste ikke at der var en elv før vi hadde kommet dit.
Siden denne diskusjonen ikke gikk noe sted,
dro vi en utakknemlig Hammond ut av hullet hans
og fant en annen vei opp fjellet.
Jeg gleder meg faktisk til å se en bjørn. Det gjør jeg virkelig.
Jeg liker alle bjørner, bortsett fra isbjørner, jeg hater dem.
De er voldelige og spiser skolebarn.
Heldigvis fant vi snart et annet passende sted
der jeg oppdager et lite problem.
Jeg er fortsatt ikke høyt nok oppe til å se over buskene.
Ingenting du kan gjøre med det nå.
-Hva? -Hold kjeft. Du kan ikke ordne det.
-Skulle ønske jeg var høyere oppe. -Se hvor høyt oppe du er.
Vi slo oss ned for å vente.
Men etter kort tid
kom det uunngåelige...
-Kjeder meg. -Jeg også.
Dette blir fort kjedelig.
Det har gått 20 minutter.
Hva var... Hva var det?
Det er bjørnelyder.
-Nå kjeder jeg meg ikke. -Det er en bjørn.
-Det er en bjørn! -Jeg ser den ikke.
-Det er fantastisk. -Det er en bjørn der.
Ja, det er det, den beveget seg.
-Jeg ser ansiktet dens. -Å ja.
Jeg tok et bilde av en bjørn.
Ut av veien.
Hvorfor vil ikke den komme hit?
Trolig fordi du snakker.
Jeg tror vi er litt for iøynefallende.
-Vi skremmer dem. -Dere gjør det.
Din bil og hans bil, de har for sterk farge.
Jeg vet det.
Hammond og May ble enig om at min bil var den stilleste og mest subtile.
Så de foreslo at jeg skulle snike meg mot det største kjøttetende pattedyret
i hele Sør-Amerika.
Han kommer. Altfor nærme for det store kameraet mitt.
Han kommer.
Og som toppen på kransekaka.
Bjørnen driter i skogen.
Nå har jeg sett alt.
Edgar Hussein er i boks.
Hak av for sparkongen.
Derfor kom vi oss tilbake på veien og fortsatte reisen.
Sent den kvelden ankom vi hovedstaden Bogotá.
Etter en god natts søvn møttes vi for å planlegge vårt neste trekk.
-God morgen. -Hva er galt med ansiktet ditt?
-Er det ikke bra? -Nei.
Det er som å være i The Singing Detective.
Det er det.
Det er det pokkers taket.
-Uansett, hør her. -Beklager, jeg er helt fengslet.
-Hør her. -Jeg er tilbake.
Mens du var ute i dag tidlig og kjøpte deg nye bukser,
skaffet jeg en bok.
Alle Colombias ville dyr er i boken. Ja, alle.
Jeg har gått gjennom den.
Gjett hva som ikke er her.
En flodhest.
Vel, så langt har vi due, hund, hest...
Esel.
Ikke snakk om dem, takk.
-Jaguar. -Jaguar.
-Bjørn. -Ja.
Kondor er neste.
Jeg syns vi har grunn til å modifisere bilene litt.
Jeg er enig. Det har vi.
Jeg tror jeg skremmer dem litt, og jeg kan gjøre noen endringer.
-Jeg tenker bare... -Jeg kunne gi bilen min...
...et tak.
Ja, det er en god idé.
Bevisene tilsier at du med ditt avflakende ansikt...
At du ser ut som Michael Gambon på 1980-tallet.
Jeg er 1980-tallets Michael Gambon.
Vi dro så på handletur i Bogotás store bildistrikt.
Tjue bykvartaler med bare butikker som selger bildeler.
Om jeg er ærlig, er alt jeg trenger
for å gjøre bilen min bedre...
...en slags stige så jeg kommer meg høyere opp for å ta bilder.
Og en stol å sitte på
og et tak.
Gullstøv.
Se på det.
Det er perfekt.
Kan jeg få 20 meter?
Det er ikke et godt tegn, er det vel?
I løpet av handleturen fikk jeg et ganske interessant anrop.
I ettermiddag?
Greit.
Ok.
Greit, ha det.
Det var våre colombianske fiksere. De sier
at de vil at vi skal prøve noe i ettermiddag som er, ifølge dem,
det Colombia er mest berømt for.
Jepp.
Fotball.
Mer spesifikt en kamp mellom Grand Tour-laget
og våre colombianske fiksere.
Hammond kunne ikke spille på grunn av et dårlig kne, så han var manageren vår.
Skal vi spille 5-4-4?
-Jeg tviler på det. -5-4-3?
-5-2... -Hvor mange er på laget vårt?
Det er åtte på hver side.
-Tre... Greit, vi skal spille... -Dropp femmeren.
Tre...
Fire, tre...
Med publikumet veldig spent,
begynte kampen.
Og siden jeg var vår største spiller fra alle vinkler,
ble jeg satt i mål, som gikk bra.
Og dommeren var ganske streng.
Hva?
Hvordan kan det være hands? Han har ingen hånd.
Kampen fortsatte med noen fine, rene taklinger fra oss.
Og til slutt et faktisk mål.
Men jeg skuffet laget mitt i mål.
Kom igjen!
Og selv om jeg hadde gitt alt...
Jeg hostet opp lungene mine.
Ble jeg til slutt byttet ut med sikkerhetsvakten vår fra spesialtjenesten,
som til tross for sitt pikselererte ansikt klarte seg fint.
Vi kan likegodt modifisere bilene våre nå siden vi ikke spiller.
Ja.
Problemet er at ingen kan filme oss.
For de spiller fotball og de vil ikke stoppe.
Hva om vi bare stille lar dem holde på?
Vi fortsetter med arbeidet.
Det er ikke som at noen vil savne oss.
Neste morgen var heldigvis
de uskadde medlemmene av filmteamet vårt tilbake på jobb.
Ble det virkelig 6-2?
-Ja. -Det ble det.
Ja.
Jeg tror problemet er at de byttet ut meg og deg for tidlig.
Jeg tror det.
Uansett, nå som vi har filmteamet tilbake,
la oss sette dem i arbeid med det de kan gjøre
og se på bilene våre.
-Ok, dere må finne min. -Hvor er den?
Din er utkledd som en busk på en industriparkingsplass.
-Jeg har kamuflert den. -Ja, du har malt den.
Den har netting som kan rulles ned over vinduene
når jeg bruker den til å gjemme meg og den har innebygget...
Vel, den er hevet også,
for ett av problemene mine var å ikke ta i bakken.
-Ja. -Hva?
Du har ledd av Hammond og meg i to dager
fordi bilene våre var hevet og de var så grusomme,
og nå har du gjort det samme.
Som et alternativt uttrykk, heller enn: "Jeg skal heve bilen min",
-hvorfor ikke: "Jeg skal ødelegge den"? -Ja.
Du har ødelagt den.
Få se, jeg har gjort det veldig subtilt.
Hvordan vil Tony Blair og Gordon Sting føle seg
når de ser at du har gjort Pandaen deres om til en monster-Panda?
Veldig lykkelige, faktisk. Det er kommunistisk kamuflasje.
Jeg fikk den fra et bilde av en russisk stridsvogn.
Dette er min idé, PA-anlegg. Jeg gjør alltid det.
-Det er ikke et PA-system. -Det er det.
Det er lokkeanlegg for fugler og dyr.
Jeg har en iPad, andre nettbrett er tilgjengelige i bilen,
der jeg kan velge en rekke dyrelyder
og de spilles ut av høyttalerne. Det er til lokking.
Vel, kan vi gå videre til Hammond som åpenbart har blitt...
-Om du finner den. -...helt sprø.
Jeg har også valgt å bruke kamuflasje, fordi den er grønn, som dere ser.
Jeg har reparert halvakslingen.
Her oppe, det er det eneste mekaniske arbeidet jeg måtte gjøre, for ellers
har den vært perfekt.
Ja, denne strukturen...
-Ja, jeg vet hva det er. -Er et kamuflasjetelt.
Et kamuflasjetelt på en monstertruck.
Det er folk de er redde for og de vil ikke se noen folk.
Alt det kommer ned.
Og der inne har jeg alt jeg trenger, for ofte sitter man og venter
lenge før man tar bilder. Det har vi funnet ut.
Jeg kan lage mat, spise og underholde meg selv
mens jeg venter på å ta et prisvinnende fotografi av et dyr.
-Og denne kan roteres 360 grader. -Jeg skjønner.
Og siden det er deg, har du to kameraer der for å filme deg selv.
Ja. Det er det viktigste.
Jeg elsker tanken om at dere, jeg tror ikke det finnes noe annet ord, idioter
tror at dere kan kamuflere bilen deres
så den ikke blir sett av dyr.
Jeg har allerede bevist at min kan kjøre helt opp til en interessert bjørn.
Apropos din, hva har du gjort?
Hva er det på bakenden?
Det, mine herrer, er en sakselift.
-Hva? -En sakselift.
Bare gå på og hev den opp.
-Da har jeg en... -Så du skal være vindusvasker?
Det eneste den ikke hadde, var ordentlig høyde.
Nå har jeg det.
-Hvor høyt går den? -Elleve og en halv meter.
-Virkelig? -Ja.
Den vil bare velte.
Derfor har jeg også utliggere.
De er ikke langt nok fra hverandre eller store nok.
-De glir... -Hvor mye veier det?
Jeg har lagt til et halvt tonn.
Og jeg har gjort noe mer.
Oksygen er satt inn til motoren min.
-Hvorfor trenger du oksygen? -Fordi vi skal veldig høyt opp.
-Hva, elleve og en halv meter? -Nei, 4600 meter.
Mer, faktisk. Nesten 4900 meter.
-Virkelig? -Hvorfor det?
Kondorer. De er i himmelen.
Ja, men de flyr over bakken.
Ja, jeg vet det, men for å finne dem må vi dra i høyden.
Man kan ikke finne dem og bare ta bilder av dem helt enkelt.
Jeg sier dere at om man vil ha en kondor, må man opp i høyden.
Herregud.
-Hva? -Jeg har også sett det.
Hva, taket mitt?
Er det det eneste tøyet du fant
-til å lage tak med? -Hva er det?
Det er natur.
Det er til et barnerom eller noe, ikke sant?
Det kan holde solen og regnet borte fra hodet mitt.
Regnet?
-Det holder solen av. -Det er en veldig fin installasjon.
Det er kvalitetsarbeid. Du har virkelig...
-Det er tull. -Så jeg har oksygen til høyden,
-dit vi skal... -Ja.
Det vil hindre ansiktet mitt i å gå i oppløsning.
-Det vil det ikke. -Og med den kan jeg ta bilder av fuglene.
Det vil ikke det.
Siden det var 320 kilometer å kjøre for å nå kondorenes hjem,
valgte vi å straks komme i gang.
Har dere to gjort dette?
Ja.
Tenk på det som reklame.
Reklame for hva?
Deg selv, kompis.
Du må jobbe med presentasjonen din, du ser dårlig ut.
Hvordan skrur jeg den av?
Instruksjonene er på skjermen.
Det er en flott samtalestarter.
Jeg hører ikke mine egne tanker.
Faktum er at folk som aldri ville tenkt på deg, ser.
Ja, beklager.
Hvor er høyttalerne på denne greia?
Herregud, de er innebygget.
Nei, jeg tåler ikke dette. Ikke mer.
Jeg vet ikke så mye om ingeniørkunst,
men jeg vet at dersom man river ut nok ledninger,
kan man reparere alt.
Det var bedre.
Nå som musikken har stoppet,
har jeg oppdaget et lite problem med modifiseringen min.
Hva er det?
Ganske mye skrangling.
Greit, jeg vil ikke si det for tidlig, men jeg tror mine store hjul virker.
Bilen kjører godt. De tar ikke borti noe.
Kjøreopplevelsen er fortsatt grei.
Etter vi hadde forlatt Bogotá og satt opp farten,
ble endringene mine enda mer irriterende.
Situasjonsrapport, den er ikke bra.
Jeg hører ikke skranglingen fra sakseliften mer.
Men det er bare fordi taket flagrer som pokker.
Og styringen er skremmende lett.
Det er helt til bakenden.
Og bakdekkene tar aldri opp i bilen.
Bortsett fra da.
Og da.
Og det gikk ikke så flott i Pandaen heller.
Jeg begynner å høre noen skremmende lyder fra bilen.
Så jeg tenkte jeg skulle dele dem med deg.
Det er én av dem.
Det er nesten som om hjulene har beveget seg
og begynner å ta opp i karosseriet. Hører du det?
For å prøve å hindre taket i å flagre
satte jeg ettbensstativet mitt her for å holde det stramt. Det virker ikke.
Skrangling, dekklyder, flagring.
Ja, det er ille.
Men det kunne ha vært verre.
Balle.
Ja visst. Dette er ganske ille. Det som har hendt på de svingete veiene
når bilen lente seg fra side til side,
har det større dekket gnaget mot påfyllingsrøret
fra lokket her og ned til tanken. Det har gnaget hull i den.
Og drivstoffet fosser ut.
Som er grunnen til at jeg ble litt stein mens jeg kjørte.
Jeg trodde det var høyden, men det var bensingass.
Så det jeg skal gjøre, er
å tømme tanken omtrent halvtom,
så det er lenger nede enn der røret er.
Jeg tetter hullet,
heller bensinen på igjen og så setter jeg på de riktige dekkene.
Mens May gjorde det han sa,
skaffet Hammond og jeg noen dyrebilder...
Å ja.
Jeg har det.
...i terreng som ble helt spektakulært.
Colombias variasjon forbløffer meg mest av alt.
I et øyeblikk er man i det som ser ut som Japan.
Så er det Yorkshire Dales.
Så er det Østerrike.
Og så er det California.
Det er som verdens beste hits, alt på samme sted.
Jøss, se på det.
Til slutt var vi alle sammen igjen.
Og etter at jeg hadde insistert, begynte vi å kjøre mot 4900 meter,
der jeg visste kondorene ville være.
Jeg gleder meg til å se en kondor,
for de er en av verdens mest
utrolige skapninger.
De er bare fantastiske.
De kan holde seg i en høyde på 5500 meter hele dagen.
Kanskje slå med vingene én gang.
Greit, mine herrer, vi passerer 3000 meter nå.
Hvordan ser temperaturen deres ut?
Min blir veldig varm.
Merkelig nok blir ikke bilen min overopphetet.
Men den produserer litt damp.
Jeg tror kanskje ikke toppen er helt tett på.
Og omgivelsestrykket synker.
Jepp.
Hvorfor sier han "omgivelsestrykket"?
Hvorfor ikke bare "trykket"?
Vi kjørte snart inn i skyene
og stoppet for å ta bilder av noe annet
vi trodde Amazon ville like.
Kolibrien.
Dessverre måtte vi ta drastiske skritt
for å tiltrekke disse fantastiske små fuglene.
Dere vet når naturfotografer forteller hvordan de fikk bildet?
-Ja. -De sier nok aldri:
"Og så brukte vi rød leppestift."
-Nei. -Jeg har aldri sett det nevnt.
De ville nok heller ikke si at om du vil få fuglene veldig nærme,
må du ha en plastblomst i munnen.
Den er nydelig. Se på den.
De er utrolig vakre, ikke sant.
Pokker, jeg må lenger unna.
Fikk du det?
Episk.
Av alle ting vi har gjort
er dette blant de beste.
-Ja, det er vakkert. -Jeg tror det kanskje er favoritten min.
Og nå som vi har tatt bilder av en av verdens minste fugler,
er det på tide å fortsette oppover.
-Finne en av de største. -Hva?
Vi skal se på kondoren, ikke sant?
Var ikke de kondorer?
Vi fortsatte på Jeremys reise til himmelen.
Greit, vi kommer opp til 3500 meter.
Vi klatrer fortsatt.
Bilen sliter absolutt nå.
Motoren brenner en blanding av oksygen og bensin.
Hovedsaklig oksygen. Oksygeninnholdet går ned, vi kan ikke brenne like mye bensin.
Så motoren produserer mindre kraft.
Vi må prøve andre.
Klatre, Pepe.
Hold øye med temperaturen.
Den jobber ekstra hardt.
Den kan nå et kritisk nivå der denne bilen
ikke kan suge inn nok oksygen til å blande med bensinen til forbrenning.
Da kan jeg ikke fortsette.
Det gode er at mens mine kollegaer malte bilene sine,
installerte jeg oksygentanker i min.
Så når jeg virkelig begynner å slite, vil jeg bare mate
ren O2 til motoren og meg.
Herregud.
Kom igjen.
Hammond, hvordan går det med monstertrucken?
Ikke så bra, den har blitt veldig hvesende og den blir varm.
Vi passerte nettopp 4200 meter.
Jeg går virkelig tom for kraft.
Bytter til oksygen til motoren.
Der har vi det, to klikk.
Greit, se her.
Kick-down gjenopprettet.
Forskjellen er stor.
Vi fortsatte å klatre, med meg foran mine andpustne kollegaer.
Og vi var snart på en vulkan.
Den hadde sist utbrudd på 1980-tallet.
Og drepte da 25 000 mennesker.
Jeg har aldri sett noe sted med færre dyr.
Kondorer bor her.
De kommer og tar vulkanmus, sier jeg jo.
Du ødelegger bilene våre,
du har oksygen bare til deg og din bil,
og vi ser ikke noe!
Hammond så ut til å ha et poeng, siden ingen kondorer dukket opp.
Ikke noe å gjøre med det. Vi må høyere.
Finn Colin Kondor.
Kom igjen, skynd deg. Følg meg.
Dette er alt jeg kan gi.
Foten er flat mot gulvet.
Temperaturen stiger fort.
Det har vært til sammen 4500 meter.
Herregud, ikke enda en bratt bakke.
Jo.
Min djerve lille Panda klarte seg derimot ganske bra.
Til den fikk motorstopp.
Balle.
Jeg har et helt dødt batteri.
Greit, James, jeg vil prøve å trillstarte deg med denne.
Jeg skal være forsiktig.
Ok, vær snill og dytt meg med støtfangeren, ikke med hjulene.
Det innser du nok.
Hammond du har knust vinduet mitt.
Gud finnes!
Jeg skal rygge så jeg kan kose meg med å se på dette.
Revers.
Du har løsnet bakre støtfanger på ene siden.
Herregud. Nå har min dødd og det koker.
Det koker virkelig.
Mitt eneste valg var å prøve å holde luft strømmende gjennom radiatoren.
Så jeg startet igjen.
Den svømmer gjennom aske.
Det er problemet.
Den blir nå varmere enn noen gang, og jeg liker ikke denne kanten.
Det skremte meg litt.
Clarkson, hvor mye lenger er det til denne manglende bildemuligheten?
Ikke mye lenger nå, bare et par...
Litt.
Han vet ikke.
Men så så jeg nøyaktig den typen kant kondorer bruker for å holde seg flytende.
Men for å nå den måtte vi kjøre av veien.
La oss vise de to hva Jeepen kan gjøre.
Sånn ja, frøken.
Nei, jeg kommer meg ikke opp dit.
Det fungerer rett og slett ikke.
Det er som talkumpudder.
Niks.
Står fast igjen.
Kom igjen, Jeep.
Ja, din vesle skjønning.
Jeg kan ha overvurdert meg selv litt.
Se på alle kondorene jeg ser. De er overalt.
Det virker ikke.
La oss innse det.
Jeg har en kjempegod idé.
La oss komme bort fra denne støvete delen.
Så setter vi opp teltene der oppe.
Ja.
Så vi kjørte bort fra støvet,
fant et nytt sted som så lovende ut,
og da skyene lettet,
gjorde vi oss klare til å ta noen bilder.
Tanken bak nettet er at det hindrer gjenskinn fra vinduene.
Som er veldig synlig for dyr.
Det var litt på denne siden også.
-Så... -Se, den er klar.
Skal du opp i den?
Hvorfor ikke?
Vel, én grunn, faktisk.
Du ser maksvekten, 159 kilo?
Du skal ingen steder, hva?
Vel, kameraet er ganske tungt.
Nei... Ok, ja, kameraet.
Dette er mye høyere enn det så ut i brosjyren.
Jeg ville ikke like det.
Det er helt grusomt.
Fortsett til bakenden detter ned.
-Hva om dere setter dere i bilene deres? -Ja.
Ok.
-Og kan jeg bare påpeke én ting? -Hva?
-Stillhet er viktig. -Enig.
Den kanten der oppe ser lovende ut.
Ja visst.
Hvor er den?
Nei, tilbake litt, tilbake.
Jeg kan ikke gå tilbake. Jeg må gå helt rundt.
Jeg hører deg herfra.
Ja, den der, stopp.
Har det.
Tror jeg lager en kaffe.
Beklager.
Så var det Mays tur å forstyrre roen.
Hva er det?
Det er en lokkepipe.
Det er en and.
Noen øyeblikk senere kom det en enda verre lyd.
-Herregud. -Jesus.
Om bare her var noe høyt av metall som kunne tiltrekke seg lynet.
Siden jeg ikke ville få elektrosjokk, dro jeg fort ned igjen.
Og så prøvde vi å kjøre fra uværet.
Noe som ikke gikk.
Herregud.
Vi er 400 kilometer fra ekvator,
vi er på en vulkan i en stor haglbyge.
Hvor mye hagl er det i himmelen?
Nå kommer det inn hagl.
Det spretter inn bakruten.
Men vi fikk noen flotte kondor-bilder.
Se på dette.
Livet i Jeepen var grusomt.
Herregud.
Det renner is nedover nakken min.
Jeg skal tine isen bak setet mitt.
Balle.
Richard var veldig sympatisk.
Kjære vene.
Det er mye snø.
Fryd.
Jeg fryder meg.
Heldigvis gikk uværet over.
Så vi kjørte ned på den tøffe, glatte fjellveien,
langt inn i natta.
Og neste morgen våknet vi for å tenke oss om i en provisorisk leir
på utkanten av en by.
Hva gjør du?
Jeg sa at kondorer bodde her nede.
Den lever ikke.
Den levde der oppe, og nå har den hatt motorstopp
og krasjet her.
Spiller ingen rolle hvordan den kom hit.
Faktum er at jeg har bilder av den.
Det betyr at vi er ferdige.
Du kan ikke ha den på en skjermsparer på Amazon.
-Hvorfor ikke? -Vel...
Den er ikke så majestetisk.
Men det er en kondor, det betyr at vi er ferdige.
Sånn, vi er ferdige. James?
-Jeg har et kondorbilde. -Har du?
-Klarte du det? -Det er det siste. Det er en kondor.
På kamera, ferdig. Vi stikker.
Men Hammond tok feil.
Vi hadde fortsatt ett dyr å finne.
Det som ikke ga mening.
Flodhesten.
Greit, hør her.
Dette er åpenbart en slags by.
Jeg er journalist, en veldig god journalist.
Så hva om jeg drar inn i byen
og ser om jeg finner ut noe om denne flodhesten.
Teltet mitt klarte seg ikke så bra på kjøreturen i går kveld.
Det ser jeg, og kameraet mitt klarte seg heller ikke så bra.
Det er duggete, tror jeg ekspertene sier.
Bilen min veltet faktisk i løpet av natten.
Jeg vet ikke noe om det.
Etter vi hadde parkert, prøvde jeg å være journalist.
Det er som å være tilbake i Rotherham Advertiser.
Bare at dette ikke ligner på Rotherham.
Flodhest?
Flodhester?
Ingen vet.
Når journalistkortet ikke hjalp...
Unnskyld meg.
...bestemte jeg meg for å prøve med kunst.
Hva?
Ja, hvor?
Hva er det? Vi har en spansktalende kameramann, hvor er han?
Hva betyr det?
De er her.
-De er her? -Ja.
Hvor er de?
Med informasjonen jeg trengte, vendte jeg tilbake til kollegaene mine.
Fant du ut noe?
Mer enn det.
Jeg har hørt den mest forbløffende historien.
Det var visst en fyr i Colombia
som hadde et eksportfirma for skogprodukter over hele verden, ok?
Det var veldig vellykket.
Så vellykket at han kjøpte seg noen flodhester som kjæledyr.
Hvem var han?
Pablo noe.
-Politiet skjøt ham. -Hvorfor det?
Jeg vet ikke.
De skjøt ham, og etter han døde, rømte flodhestene.
Ja? Og de har bodd i villmarken og forplantet seg.
Så det er ville flodhester her.
Og jeg vet hvor de er.
Og de er bare 120 kilometer herfra.
-Vi er med. -La oss gjøre det.
Drikk opp kaffen deres.
-Det er flott. -Det er forbløffende.
Men, for disse 120 kilometerne,
går det bra for dere om jeg endrer på bilen min
ved å endre den tilbake?
Etter å ha endret alle bilene våre tilbake, bestemte jeg at vi hadde
noe å gjøre før vi dro.
Greit, jeg har lånt noe fra Hammond for å irritere May.
Å se den lille Nye Labour-Fiat Pandaen med Brexit-klistremerke på.
STEM FOR BREXIT
Det er som å ha et "Jeg elsker Mexico"-klistremerke
på enden av Donald Trumps beist.
Altså, bilen hans, ikke...
Vi var nå på de siste 120 kilometerne
av vår 2100 kilometer lange tur
gjennom det som viste seg å være et av verdens mest utrolige land.
Om man skulle kombinere Canada, Russland og Australia,
ville man fortsatt ikke ha mangfoldet
når det gjelder terreng, temperatur og dyreliv
som vi har sett på denne
helt episke reisen.
Men vi ville så klart ikke ha kunne sett noe av det
uten bilene våre.
La meg bare minne deg om at dette er en liten,
49 hestekrefters én-liters stasjonsvogn.
Det er en ydmyk bil.
Men den ydmykheten er faktisk en styrke.
For den har gjort alt som de to andre bilene har gjort.
Den har klatret opp de samme fjellene.
Den har kjørt på de samme oppkjørte veiene.
Den har krysset de samme små elvene.
Den er helt fantastisk. Jeg elsker den.
På denne turen har kamera- og produksjonsteamene
mistet seks nesten nye Toyota Land Cruisers.
Hammond mistet en halvaksling.
May mistet mesteparten av elektronikken og startmotoren.
Men denne, ikke noe.
Ingenting har gått galt.
Den har tålt alt Colombia har prøvd den med.
Ekstreme temperaturer. Ekstreme høyder.
Helt utrolige veier og den har bare sagt: "Ja... Hva så?"
Ja, den er utrolig ukomfortabel.
Treffer du et slaghull hardt nok,
vil den sende ryggraden din gjennom hodeskallen din.
Men, og dette er viktig,
jeg likte den da vi kom hit,
og jeg liker den enda mer nå.
Den har et sterkt hjerte.
Jeg innser at James Bond ikke kjører monstertruck.
Ingen i dress har noen gang kjørt en monstertruck.
De er ikke kule.
Man kan si, som de andre to har sagt,
at de er idiotiske og dumme.
Eller man kan si at de er morsomme.
For de er det. De er bygget for å få deg til å smile.
Og det som forbløffer meg er at, selv med endringene gjort med den
og som gjorde den verre.
Den er for høy, for bred, for sakte, den blir overopphetet.
Men den har gjort alt de to andre bilene har gjort.
Som gjør den til den beste.
Uten tvil, mener jeg.
Bilen min stoppet igjen.
Bilen min har dødd igjen.
Jeg kjører til siden.
Hadde du akkurat snakket til kameraet om hvor flott bilen var?
Jeg kan ha gjort det.
Til slutt var Trump-bilen på veien igjen.
Og vi nærmet oss vår siste destinasjon.
Greit, dette er området der forretningsmannen bodde.
Og om man går ned rømningsveien hans her...
-Hans hva for noe? -Rømningsvei.
Han bygget den i tilfelle politiet kom, så han kunne slippe unna.
-Den var ikke så god, da? -Nei.
Om man kjører ned der, er der et vann der flodhestene bor.
-Målet funnet. La oss gjøre det. -Der er det.
-La oss gjøre det. -Flodhester.
En rask tur ned rømningsveien.
Til vannet, ta et bilde av en flodhest.
Ja, seere, det gjenstår rundt en kilometer,
og jeg har ennå ikke blitt kjørt over av en monstertruck.
Jeg er lykkelig.
Hammond, jeg ser bare deg bak meg. Ser du Clarkson bak deg?
Nei, jeg ser etter ham.
Men akkurat da
ble vi distrahert av det som lå foran oss.
Det er en dam.
Ja.
-Vi har en sjanse her. -Hva?
Vel, den ser ut som en flodhestdam, gjør den ikke?
Hvem hadde det... Festet du det på bilen min?
-Hva? -Det klistremerket.
Trodde du gjorde det da du gjorde endringene.
-Ikke vær latterlig. -Jeg ble overrasket.
Det er en sterk uttalelse for deg, men...
Du gjorde det da vi stoppet, ikke sant?
Det har vært der siden du gjorde endringene.
Nei, det har det ikke.
Du ropte høyt og stolt. Du bør ikke la vennene dine se det.
Uansett, vi har viktige ting å gjøre.
Heller enn å vente på Jeremy
ville vi gjøre oss klare i tilfelle vårt endelige mål dukket opp.
Hammond?
Hussein, du er i siktet mitt.
Se på det store feite ansiktet.
Ja.
Vel, der har vi det.
Det er fantastisk.
Flodhest.
Bilder av en flodhest.
Gratulerer.
Bra gjort.
Jeg sier at vi har gjort det. Vi har klart det. Hvor er...
Jeg vet, jeg har bekymret meg for det.
Om han kommer seg hit,
innser du at det vil være den første gangen noen bil
på noen av disse turene har holdt til slutten uten noen feil?
Ingenting har gått galt med den.
Det er eneste gangen det har hendt, at bilen kommer seg helt til slutt.
-Du har rett. -Ingenting har blitt ødelagt. Rekord.
Du tror ikke han falt av den skumle lille broen?
Jeg vet ikke.
Han overdrev fordi slutten nærmer seg.
Han prøver å... Vent litt.
-Er det? -Det er det.
Et kort gledesøyeblikk etterfulgt av stor depresjon.
-Hvor har du vært? -Velkommen.
Jeg har reparert kameraet mitt.
Du trenger det ikke.
Vi har gjort det. Vi har bilder av en flodhest. Det er gjort.
Vi er ferdige. Vi har gjort det.
-Se flodhesten. -Vi tok bilder av flodhesten.
Den kom ut for noen minutter siden.
-Så det var det? -Ja, jobben er gjort.
Og vi har gått gjennom hele programmet uten å nevne kokain.
James, vi sa før vi kom ut hit at vi ikke skulle bruke K-ordet.
Vi skulle være de første som noen gang dro til Colombia uten å snakke om det.
Beklager, det bare glapp ut.
Etter den store skuffelsen er det på tide å avslutte.
Vi håper dere liker å se på bildene vi har tatt.
Det vil de ikke.
-Noen av dem er ganske gode. -Ett eller to av dem er gode.
-Nei. -Samme det. Vi sees veldig snart.
Ha det.