-Hei! -Hallo, alle sammen!
Hallo.
-Går det bra? -Det går bra.
For en overraskelse.
Tusen takk.
-Sånn ja. Takk. -Takk
Tusen takk.
Velkommen. I denne episoden...
Abbie er sidelengs på is i en 911 Turbo.
Richard kjører Jim Clarks vakre Lotus 25.
Og jeg ramler nesten.
Det ser ut som en god episode.
Ja.
Alt det kommer. Nå...
Vent nå litt, kommer ikke Howard og Adrian?
Nei.
Har ikke tid.
Vi begynner med franskmennene.
De lager ikke sportsbil så ofte, men når de gjør det,
kjøper ingen den.
Vi hadde Venturi Atlantique,
så kom Matra Murena
og så Simca Sport.
Og alle falt bak historiens sofa.
Ja, men du glemmer å nevne
den beste franske sportsbilprodusenten.
Det er som å si den beste dråpesmitte-pesten.
-Hvilken er den beste? -Nei.
Nei, det er ikke det. Det finnes én fransk produsent som har vært gode
til å lage sportsbiler,
og de har laget en ny en som jeg har testet.
Den heter A110.
Og den blir produsert av Alpine, et fransk sportsbilmerke
som tidligere har gjort det godt.
Den opprinnelige A110, for eksempel, vant Verdensmesterskapet i rally i 1973.
Og det er den bilen som gir denne nye ikke bare navnet,
men også utseendet.
Så det vi har her, er en liten, ren, sportsbil uten noe tull
laget for å konkurrere med Porsche Cayman og Audi TT.
Og det er dessverre her problemene begynner.
Denne lanseringsmodellen av Alpinen koster 51 000 pund.
Femtien tusen pund. For bare tusen pund mer
kan du få en TT RS.
Det var den Clarkson kjørte i forrige sesong,
og den er kraftigere og raskere.
Og Porsche Cayman koster 51 000 pund, og den er kraftigere enn denne
og det er en Porsche,
mens dette er en Alpine.
Det er noe du vil måtte forklare på puben.
Selv motoren høres litt teit ut.
Jeg mener ikke lyden den lager. Når noen spør deg:
"Hva slags motor har den, mister?" Fordi svaret er:
"En fire-sylinders 1,8 liters turbo, gutt."
For over 50 000 pund? Er det alt?
Og jeg er litt usikker på utseendet.
1960-modellen var et mesterverk,
men den moderne gjenskapingen funker ikke helt for meg.
Problemet er at moderne biler
har regler for ting som hvor høyt oppe frontlyktene kan være,
og hvor mye panseret skal gi etter om du kjører på en fotgjenger.
Men når man strekker moderne lovgiving over 1960-tallets designspråk,
får man en litt dårlig hyllest.
Så har vi noe godt å si?
Heldigvis, ja.
Til å begynne med, selv om Alpine er eid av Renault,
er ikke bilen bare en deilig Megane kledd opp i et fint ytre.
A110 er faktisk en sportsbil med midtmotor og bakhjulstrekk, designet
fra grunnen av med blanke ark.
Karosseri og chassis er laget av bare aluminium
av en enkel grunn. Det er lett.
Og fra det utgangspunktet nerdet Alpines ingeniører seg
gjennom resten av bilen og ble kvitt hvert eneste ekstra gram de fant.
Setene veier halvparten så mye
som dem man finner i enhver Renault.
Håndbremsen er bygget inn i bremseklavene, heller enn å være separat,
noe som sparer dem 2,5 kilo.
Selv anlegget er et spesiallaget lettvekter-design.
Og så har vi dette bagasjerommet fremme, det er akkurat dypt nok
til en liten koffert som denne.
Men når jeg tenker på det, å legge kofferten der,
ville bare legge til vekt.
Så jeg vil bare pakke overnattingstingene mine rett ned der.
Den eneste ulempen er at
jeg må gå ut om jeg vil ha rene underbukser om morgenen.
Takket være Alpines vektbesettelse
er denne bilen 300 kilo lettere enn en Cayman eller en Audi TT,
og det har stor innvirkning.
Plutselig gjør det ikke noe at du bare har 1,8 liter
og 248 hestekrefter.
Den raser av sted.
Null til hundre på fire og et halvt sekund.
Toppfarten er begrenset til 250 kilometer i timen.
Og når du kommer til en sving,
da finner du ut hvor smidig den er.
Det er som å styre en fjær.
Det er som en bil fra en tegneserie.
Det burde følge med små bobler der det står...
Men selv om A110 er bygget etter minimalistiske prinsipp,
føler du aldri at du er i en slags stakkarslig, tom løpsdagsbil.
Den har klimaanlegg, satnav, kan kobles til telefonen.
Alle de moderne tingene man vil ha.
Alt dette med lettheten og hvor liten den er,
strømmer ned som en foss av glede.
Lavere vekt gjør at man ikke trenger så store dekk,
man trenger ikke så mye veigrep. Det gir bilen mer følelse.
Lav vekt gjør at du bruker mindre drivstoff, du forurenser mindre.
Alt er bra.
Dette er den mest intelligente bilen jeg har kjørt på mange år,
og jeg elsker den for det. Elsker den.
Takk.
Så til tross for den vanlige motoren,
utseendet jeg er usikker på, og den høye prisen, likte du den?
Ja. Jeg elsket den.
Ja, men ville du ha kjøpt en?
Jeg har gjort det.
Kjøpte du en av dem?
Ja, og det har også Gordon Murray.
Jeg har med et bilde av ham.
Han designet McLaren F1, så han kan sakene sine.
Ja, så det er den sportsbilen eldre menn med grusomme skjorter velger. Se.
Så det er godt å vite.
Tydeligvis, men la oss se hvor rask den er rundt Eboladromen.
Og hun har startet.
God start og et smell fra eksosanlegget når hun girer.
Rett inn på Er ikke rett, og der blir den ikke lenge.
Kanskje James hadde rett om fordelene ved hva enn det var han sa.
Hyler rundt den siste svingen på Er ikke.
Kommer nå ned i Ditt navn her,
som et olja lyn.
Dekkene blir torturert, men den ser ganske så smidig ut.
Og nå moderat galopp ned Er ikke.
Farten øker,
et lite trykk på bremsene på midten.
Nå, mye hardere på bremsene.
Girer ned litt før Gammel dames hus. Noe understyring?
Nei, ikke verst for en bil med midtmotor uten vekt over nesa.
Jeg liker faktisk stilen her, og jeg har rett.
Bare Sauejordet gjenstår nå.
Her kommer det.
Og ja, det er en fin drift mot mål og over streken.
-Det var bra. -Greit, skal vi se.
-God kjøring. Fin form. -Ja.
Ja visst.
Greit. La oss se hvor den ender på resultatskjermen.
Vil den ende på topp ti?
RESULTATER
Nei, det gjør den ikke.
Beklager, det er grusomt for en bil med midtmotor.
-Det er det. -Dette handler ikke om
ting som rundetider. Jeg har sagt det før.
Den første skal bli den siste.
Og den siste skal bli den første.
-Ja, men den er nummer 15. -Den er det, ja.
Den er det.
Så?
Det er bilenes Romain Grosjean.
-Romain hvem? -Grosjean.
-Hvem er han? -Han er en fransk racerbilsjåfør,
verdens 15. beste Formel-1-sjåfør. Du ville likt ham.
-Det gjør jeg allerede. -Bra.
Bra. Så vi har funnet ut av dette.
Det er på tide å gå videre, for akkurat nå er det på tide
å gå på slang for å finne oss en eple-prat
fra samhandlingens eplehage som er på
Samtale-veien.
Samtale-veien
-Ja, jeg tenkte meg det. -Jeg liker den godt.
Det passer så godt for deg.
Nå for tiden er det mange som kjøper gamle biler,
og vi tror vi skjønner hvorfor.
Ja, fordi en gammel Jaguar E-Type eller Alfa Spider er mye mer interessant
å se på enn alle moderne biler, og de vil ikke gå ned i verdi.
Faktisk vil du tjene penger på det.
Ja, men problemet er at du setter deg i din gamle bil...
-...og den er grusom. -Ja.
Ja. Han har helt rett.
Vi glemmer hvor grusomme gamle biler virkelig var. Altså,
om du kjører i mer enn 60 kilometer i timen,
løsner vindusviskerne fra frontruten.
Ja.
Og frontlyktene er som lys i syltetøyglass og...
-Ja, og defrosteren virker ikke. -Det gjør den ikke.
-Og ikke varmeelementet. -Nei.
Og alt rister, og bremsene virker ikke.
-Nettopp. -Sånn er det med gamle biler. De var...
Jeg snakker av erfaring. Jeg har en 40 år gammel Ferrari.
En 308. Og i tillegg til de tingene
er den katastrofalt treg. Helt utrolig.
Jeg kjører ut fra huset og folk bak meg tuter, for de tror:
-"Det er en Ferrari, den..." -Ja. De tuter.
Skjer ikke det uansett hvilken bil du kjører, James?
-Jo. -Nei, dette er...
Kom deg av veien.
Ikke sant. Du...
Men det er utrolig.
-Bare hvor dårlig den er. -Den er veldig treg.
Det er poenget vi prøver å få frem.
Det er nå mange firmaer
som tar en gammel bil og så forsiktig moderniserer den.
Jeg har noen eksempler på hva vi snakker om.
Denne, en Singer Porsche. Jeg er ikke så veldig interessert i den.
Disse to er det, men jeg bryr meg ikke.
Så har du Eagle E-Type speedsteren,
en av de peneste bilene jeg har sett.
Det er en faktisk E-type, og en av de nydeligste å kjøre.
-Ja. -Helt utrolig.
Ja, det er et firma i Tyskland nå som moderniserer
de gamle Mercedes Pagoda SL-ene.
-Ja. -De setter AMG-motorer i dem.
-Ja. -Har den en moderne AMG-motor?
Den har en AMG. Vil dere se på motoren?
-Ja. -Vi har et bilde til.
-Vent litt. Der er den, se på den. -Det er litt av en bil.
-Jeg ser at du liker det. -Veldig godt.
-Jeg har noe du vil like bedre. -Har du?
Herregud.
Det er en gammel Dodge Charger 68-modell.
-Du hadde en, ikke sant? -Jo.
Men noen har satt
en moderne Hellcat-motor med 1000 hestekrefter i den.
Altså.
Jeg trenger litt tid alene.
Med det bildet.
Det er en så god idé.
Det er det, og det er et godt poeng,
fordi vi tror alle at vi vil ha en Jensen Interceptor.
-Ja. -Ikke sant? Men den vil ikke kjøre.
Den vil ikke stoppe om den faktisk starter.
Bremsene ville ikke virke, ikke noe av resten, det ville vært fælt.
Men her er en Jensen Interceptor med moderne bremser,
moderne kjølesystem og motoren fra en Corvette.
Den har det. Jeg har kjørt akkurat den bilen, og den er fantastisk.
Men den finnes ikke mer fordi
noen krasjet den i et gjerde i Goodwood.
Den var fantastisk før det. Det er en utrolig bil.
Det er det virkelig.
Jeg vil gjerne forklare at den skrapelyden ikke er fra at James tenker.
Det er...
-Det er vinden. Det blåser i dag. -Det blåser.
Og vi valgte å holde til i et telt fordi vi er sprø.
-Og på en bakke. -Og på en bakke.
Ja. Men jeg mener at problemet med disse nyskapte bilene
er at de er for dyre.
-Ja. -Den Mercedes Pagoda SL-en
koster 300 000 pund.
De Singer Porschene koster 400 000 pund.
E-Type speedstere, 650 000 pund. Det er helt vilt.
Problemet er at firmaene som gjør denne typen arbeid,
vet at de kan kreve så mye penger,
fordi kundene som kommer til verkstedene deres,
alltid kommer i helikopter
med ukrainsk kjæreste og Lewis Hamiltons klokke.
Og faktum er at om du skal kle deg opp og oppføre deg sånn,
om du vil vise deg, da vil du bli lurt.
-Det er bare sånn. -Ja, de har tilpasset prisen, ikke sant?
Ja, de ber om det, ikke sant? Det du faktisk burde gjøre, er
å ringe dem og si: "Kan dere hente meg på stasjonen?"
-Nei. -Det ville være bedre.
Nei, busstoppet.
-Ja, eller busstoppet. -"Hent meg på busstoppet.
"Jeg har kommet for å se på de bilene dere lager."
Jeg kom på noe. Se for dere dette.
En original Opel Manta A,
-husker dere den? -Ja.
-De runde baklyktene. -Ja. Svart panser.
Ja, men med motoren fra en moderne Vauxhall VXR,
så jeg bare finner noen karer som kan gjøre det for meg.
Jeg ordner det over telefonen, så kommer jeg i joggedress på bussen for å besøke.
-Og de... -Og de vil kreve 50 pund
Kanskje 40, for jeg trenger ti til bussen hjem.
Så. Det er en ny elektrisk bil
fra, dere vil ikke tro dette...
-Si det. -Kalashnikov.
-Virkelig? -Ja
De som lager AK-47-er, skal begynne å lage el-biler.
-Det låter bra. -Jeg vet det.
-Vil dere se et bilde? -Ja.
Her er den.
-Herregud. -Nei, ikke le.
For den er verre bakfra.
Ja, der ser dere.
Du har rett. Den er faktisk det.
Jeg antok at den ville ha åtte bevegelige deler.
At du kunne begrave den i en myr i tre måneder
og den ville bare låse seg om Richard Hammond brukte den.
Ja. Du har rett.
Men de sier den har revolusjonær teknologi.
Har den? Har den sentral-lås og ladegrep?
Enda viktigere spørsmål: Kan du skyte den i lufta i bryllup?
Du ville sikkert det.
Barn går ut og gjør det når de får eksamensresultatene.
Nei, men jeg syns tanken om å kjøre en bil ved navn Kalashnikov...
-Det høres flott ut. -Ja. Det er ganske bra.
Ja. Si meg, hva kjører du for tiden, Rich?
-Det er en Kalashnikov. -Der hører du.
-Problemet er
at jeg tror de vil selge mange t-skjorter,
kopper og hatter med navnet,
men ikke så mange biler.
Det er som Ferrari.
Ja, som Ferrari.
Her er én. Det er en sak jeg fant i Dorset Echo,
som er en lokalavis i Dorset,
og den vinner premien for unødvendig rapportering
for det handler om en kollisjon mellom en motorsyklist og en stridsvogn.
Det skjedde nær en militærbase der nede.
Ok, og det står: "Motorsyklisten brestet muligens
"armen og beinet." Og her er setningen de trolig ikke behøvde.
"Føreren av stridsvognen var uskadd."
-Var han? -Nei.
Jøss, han var heldig
-som slapp det, ikke sant? -Ja.
Var han virkelig det?
Jeg mistenker at han kom tilbake til basen og sa: "Hva traff jeg, sa du?"
"Gjorde jeg?"
God samtale her. Veldig god samtale.
De har annonsert en ny type bilsportmesterskap
for kvinner. Den kalles W-serien.
Og tanken er potensielt god, kvinnelige sjåfører
kan ta del i dette mesterskapet. Bilene er helt like.
Du blir invitert til å ta del, og premien er på 1,1 millioner pund.
-Ja. -Så det er ganske god grunn.
Det har faktisk vært mye diskusjon om... Eller, jeg burde si debatt.
Ja, for noen sier at det er kjønnsdiskriminerende å ha
et mesterskap bare for kvinner, men om du tenker deg om,
finnes det kvinnefotball, -rugby og -hockey,
nesten alle OL-sporter skiller menn og kvinner,
så jeg skjønner ikke hvorfor bilsport burde være annerledes.
Ikke alle sporter.
Menn og kvinner konkurrerer mot hverandre i hestedressur.
-Ja, men det er ikke en sport. -Er det ikke?
Da sitter man bare på en hest mens den prøver å se flott ut.
Greit, da kan de...
-Han har rett. -Ok, det er ingen...
-Men det er det. -Du har faktisk rett.
Det er ikke skille mellom menn og kvinner i seiling,
-de konkurrerer mot hverandre. -Det er heller ingen sport.
Å seile er en jobb.
Du må dra på taustykker og...
-Greit. Ok. -Det er kroppsarbeid.
Det er ingen sport.
Helt ærlig, det er stor forskjell på noen av de tingene
og enkeltseter-bilracing.
Men hvorfor det? Er det: "Man trenger mandig styrke for å gjøre det",
for det gjør man ikke, selv Formel 1-biler
har servostyring nå for tiden.
Ja, men jeg kjørte en enkeltseter-bil her en dag.
Jeg husker ikke hva eller hvor, men jeg vet at den hadde glatte dekk,
og etter tre runder hadde nakkemusklene mine... Jeg satt sånn
og hadde ikke styrke til å løfte opp hodet mitt.
Jeg måtte vente på den neste svingen, så det kunne gå ned på andre siden.
Jeg vet at dere kjenner til Navratilova og Williams-jenta.
Dere ville ikke bryte håndbak med noen av dem.
-Vent... -Så kvinner kan bygge opp muskler
for å kompensere for det, men...
Vent, sier du at det burde være et skille
mellom kvinner og menn i bilsport?
Det har ikke noe å si hva jeg mener. Faktum er at det er 43 år
siden en jente tok del i et Formel 1-løp.
Førtitre år,
så noe går galt. For de klarer det ikke.
Jeg tror det skjer tidlig.
Jeg tror for mange mødre setter døtrene sine på ponnier
og ikke i go-karter.
Nei, du setter ikke...
Noen jenter kjører go-kart, fordi Abbie, sjåføren vår,
hun har kjørt siden hun var veldig liten.
Jeg tror ikke at dette mesterskapet
handler om å holde ting adskilt. Den vil oppfordre kvinner
til å kjøre billøp, som jeg mener er en god idé.
Ja, jeg syns det. Men jeg syns det burde starte tidlig.
Så, småjenter, kom dere av ponniene deres
og sett dere i en go-kart.
Og jeg kan fortelle dere, fra litt erfaring med hester,
at det flotte er at når du går ut om morgenen,
så ser du at go-karten ikke har bæsjet og dødd i løpet av natten.
Så den er bedre enn hesten din.
Dere vil også merke at go-kart er mye morsommere enn å ri.
-De er bare det. -Ja, og dere vil merke
at en go-kart ikke vil stikke sitt lange, dumme hode over stalldøren
og se på deg. Og du vet at den tenker,
den prøver å si til deg: "Kona di er her nede med meg.
"Hun ga meg frokost på senga. Jeg bæsjet på meg i natt,
"men hun rydder bort det med en hagegaffel."
Og så sier den: "Penisen min er litt skitten."
"Hun skal ordne det for meg senere."
Og så stikker kona di hodet sitt over stalldøren,
og hun sier: "Ikke se sånn på ham.
"Han vil tro du ikke liker ham." Og så sier du: "Jeg vet det."
"Om jeg kunne snakke hest, vill jeg sagt: 'Jeg hater deg.
"'Jeg hater hvordan du stjeler kona mi og pengene mine
"'og statusen min her.'"
Og en dag vil du ha en samtale med kona di
der hun sier: "Kjære, jeg trenger en tilhenger for å kjøre hesten min
"til vakre steder fordi disse markene er for små til at han kan trene
"sine fantastisk muskuløse bein."
Og du sier: "Ok. Jeg kjøper en tilhenger."
Og så sier hun: "Jeg trenger en spesiell bil for å slepe tilhengeren
"til den spesielle hesten." Så du kjøper det, og så en dag
sier hun: "Jeg trenger en lastebil. En stor, flott lastebil
"for å frakte min store, flotte hest rundt i landet, og lastebilen
"må ha et kjøkken og en seng i den så jeg kan sove nær hesten min.
"Nærmere hesten min enn deg."
Og da vil du senke hodet, hjertet ditt vil knuses,
fordi du vet at du har tapt og hesten har vunnet.
Det var veldig bra.
Det er...
Litt feil.
Vi tråkket på H-bomben.
Hver gang du nevner ordet "hest" til ham, blir han helt... Nå igjen.
Jeg tror vi kan avslutte den... Det var ikke egentlig Samtale-veien.
Det var Klage-veien fra Hammond.
-Beklager det. -La oss gå videre.
Ja, det er en ny off-road Lamborghini med firehjulstrekk.
Den heter Urus, og for å finne ut om den er god,
tok jeg The Grand Tour til Sverige, væpnet med noen spørsmål.
Her er mitt første store spørsmål.
Om man bygger en bil for at den skal takle terreng som dette,
kan det fortsatt være en Lambo?
Urusen ser virkelig ut som en velutstyrt superbil.
Med dens skjeløyde styling ser den helt ut som en Lamborghini.
Men er den det?
For å lage denne bilen måtte Lamborghinis ingeniører lete rundt
i Volkswagens delekasse.
Motoren, en fireliters V8, er fra Porsche Panamera
Bakakselen og luftfjæringen kommer fra en Bentley Bentayga.
Plattformen den sitter på, og mye av dashbordet
kommer fra en Audi SQ7.
Betyr det at det ikke er en Lamborghini?
Den går fra null til 100 på 3,6 sekunder.
Den har en toppfart på 300 kilometer i timen.
Så den har den ventede ytelsen,
men også andre ting man ikke ville ventet.
Dette er den første Lamborghinien som bruker turbolading
og den første med automatgir.
Og den kombinasjonen gjør at det er et veldig lite øyeblikk,
og dette er uvanlig for Lamborghini, mellom at du tråkker ned gassen
og at den kjører.
Og når den kommer seg i gang, får man ingen hylende dramatikk.
Ja, det blir litt popping og smelling bak den,
men det hører du ikke på innsiden der alt er rolig og forfinet.
Kanskje det er derfor alle ordene her nede står på latin.
Dette er en Lamborghini for pensjonerte professorer.
Jeg ser for meg paven i en sånn.
Den er stille, litt nølende, den har lekre detaljer,
et smart antispinnsystem
og de største karbonbremsene noensinne på en vanlig bil.
Så den er trygg også.
KARBO-KERAMISK
Men man kan ikke unngå det faktum at jeg kjører
på snø og is i en bil
med 641 hestekrefter
som raver under panseret.
Som betyr at det ikke er trygt i det hele tatt.
Gud i himmelen.
Konsentrerer meg.
Den er skvetten og skummel.
Det er som jeg har fått ansvaret for hele verdens fysikk
mens jeg er i en telefonboks full av veps.
Stopp. La meg være. Jeg passer tidevannet, tyngdekraften og jorden. Stopp.
Denne bilen er helt på grensen
der spenning tar slutt og redsel begynner.
Det er Lamborghini-land.
Faen.
Urusen ser og føles ut som en Lamborghini.
Den er også praktisk. Bagasjerommet er digert.
Og på innsiden er det plass til fem personer på 180 cm.
Det er et fint sted å være.
Og alt det er flott.
Men virker den offroad?
For å finne ut av det vil jeg prøve å kjøre den
til toppen av dette skianlegget.
Den bruker disse, som ikke er piggdekk.
Og jeg har på disse, som ikke er delikate italienske kjøresko.
Jeg er ikke sikker på om dette vil gå bra.
Problemene blir faktisk verre når du er her inne, fordi
det finnes ingen manuell sperredifferensial. Vi har ikke lavgir.
Man må bare starte den
og sette kjøresystemet i snømodus.
Er det snø? Er "Neve" latin for snø?
Jeg tror det. La oss se om det virker.
Sånn ja.
Må ikke skifte gir... Å, den beveger seg.
Lamborghinien til 165 000 pund
kjører opp en skibakke.
Turboladerne kan være litt irriterende på veien,
men her gir de meg det lave dreiemomentet
jeg trenger for å komme meg opp bakken.
Og jeg har en hellingsmåler, som man hadde i gamle Mitsubishi Shogun.
Dette er ganske imponerende. Den gikk ned i førstegir.
Hallo, forvirrede skiløpere.
Jeg kan ikke tro at dette er en 2,4 tonns bil
med vanlige dekk og den klarer dette.
Kom igjen, du klarer det.
Kom igjen.
Vent litt.
Ja.
Nå kan jeg tro at det er en 2,4 tonns bil på vanlige dekk,
for den står fast.
Nei.
Greit.
Det vi har funnet ut så langt, er
at ja, det er en Lamborghini, den er spennende som en Lamborghini
burde, og... Jeg gjorde det med vilje.
Og den er også god offroad, men ikke like god
som en Range Rover.
Så vi har ett spørsmål igjen å finne svaret på.
Er den morsom?
Vi har brukt en plog til å skape en racerbane
på denne isdekte innsjøen.
Og dette er planen vår.
Jeg skal prøve å kjøre forbi denne, en Porsche 911 Turbo med firehjulstrekk,
som blir kjørt av
The Grand Tours racerbilsjåfør, Abbie Eaton.
Har du sett denne sprekken?
Jeg la ikke merke til den før.
Se på denne tilstanden.
Du har den tyngste bilen, ikke sant?
Den er 2,4 tonn og jeg veier et halvt tonn.
Er ikke du bekymret for det?
Jeg har ikke setebeltet på, så om den går under vannet,
kommer jeg meg ut med én gang.
Seriøst?
Jepp.
Før duellen begynte,
tok jeg noen øvelsesrunder alene.
Himmel og hav!
Kom igjen! Sving!
Jeg kjørte av banen litt.
Urusen min er litt skvetten.
Det er sånt man sier til legen sin.
Greit. Få den inn der.
Sving andre veien nå, og gass på.
Å, ja.
Mus inn, løve ut.
Som de sier i Sverige.
Jeg lager min egen tåke.
Den kommer seg kanskje ikke like langt opp i en skibakke
som en Range Rover, men til dette
er den bedre.
Men vil det være bra nok til å passere Abbie i Porschen?
Der er hun!
Klokken ringte, løpet har startet.
Nå skal vi finne ut hva som er hva på vår spesialdesignede bane.
Greit, rundt kuleenden...
Så ned skaftet
til det vi kaller "Parabolisken".
Jeg har kjørt mot noen pikker før, men aldri på en.
Vi burde klare å ta henne. For Guds skyld! Kom igjen!
Hun har så klart firehjulstrekk, som meg.
Men hun har bedre bremser enn meg.
Gi meg 641 hestekrefter!
Å ja!
Du vet jeg sa den nølte litt noen ganger.
Det gjør den ikke i Corsa-modus.
Dette er flott. Flott!
Hun gikk langt ut. Har jeg en sjanse der?
Kom igjen!
Nå!
Balle!
Kom igjen, Jeremy.
Kom igjen!
Kom igjen, du kan ta henne!
Kom igjen!
I runde etter runde kloret den store, tunge Urusen mot bakenden
til 911 Turboen.
Gud!
Virkelig? Nei!
Men til slutt måtte jeg se meg slått.
Jeg kommer meg ikke forbi 911-en, og sånn er det bare.
Men jeg kan holde tritt.
Og i en offroad-bil er det ganske overraskende.
Det er det.
Jeg kan tro på Lamborghinis påstand om
at dette er verdens raskeste offroader.
-Det var litt av en tur. -Du fikk en fin dag.
-Jeg fikk betalt for det. -Det var jobben din.
-Det var arbeid. -Ja visst.
Å gjøre det var jobben min.
Det vil nok ikke være verdens raskeste offroad-bil
så veldig lenge, for både Aston Martin og Ferrari
-skal komme med store SUV-er. -Ja.
-I år! -Ja. Samme det.
Men kunne man si til folk at man har en Urus?
For det høres ut som et romvesen fra Star Trek.
Ja, men den kjører som en Lamborghini.
Ja. Men nei.
Dette er flotte råd til forbrukerne.
Ja, det er veldig tydelig.
Etter jeg laget den filmen, som var veldig morsomt,
kom jeg hjem og fant ut at problemet er at den trenger
å være litt mer som en Aventador.
Den burde være litt villere.
Sier du at du ombestemte deg?
-Ja. -Flott!
Statsminister Clarkson vender tilbake fra toppmøtet: "Jeg har erklært krig!
"Men jeg tenkte på det på flyet hjem,
"og nå er jeg usikker. Jeg har ombestemt meg."
Nettopp. Det er det jeg har gjort.
Bra. Siden vi er så fornuftige,
vil jeg gå videre med en kort historietime.
7. april 1968 ble en racerbilsjåfør drept
i et Formel-2-løp i Hockenheim i Tyskland.
Dessverre var ikke dødsfallet overraskende,
for det var blant sportens farer på den tiden.
Han var én av 127 racerbilsjåfører
som skulle dø bak rattet bare det året.
Men denne gangen sendte dødsfallet sjokkbølger gjennom bilsportverdenen,
fordi de hadde mistet mannen som uten tvil var
sin tids beste racerbilsjåfør,
og mange påstår han er tidenes beste.
TIL MINNE OM JIM CLARK O.B.E FØDT 04.03.36 - DØDE 07.04.68
Jim Clark døde i en ulykke under et Formel 2-løp i Vest-Tyskland.
Jim Clark døde etter bilen skled av banen i 275 km/t
Det var et stort sjokk for alle.
Det slo lufta ut av oss.
Clark dør i krasj
Om det var noen som ikke ville ha en dødelig ulykke,
var det Jim Clark,
for han kjørte på en sånn måte at han ikke gjorde feilene
som andre sjåfører gjorde.
En radio-oppleser i California som annonserte nyheten
om Clarks dødsfall, ba lytterne skru på frontlysene sine
for å vise respekt, og motorveien lyste opp.
Oppstyr over hele verden ville ikke ha vært noe for Clark,
for denne sjenerte, beskjedne mannen, sønnen av en skotsk sauebonde,
skrøt aldri av egne evner.
Jeg begynte som amatør uten noen tanke eller mening om å bli verdensmester.
Men jeg var nysgjerrig på hvordan det var å kjøre en bil fort,
å kjøre på en viss bane, å kjøre en viss type bil.
Etter å ha prøvd seg på sportsbilløp sent på 50-tallet,
ble Clarks fart og talent oppdaget av Lotussjefen Colin Chapman,
som signerte ham til Formel 1-laget sitt i 1960.
Clark satte fort bilsportverdenen i fyr og flamme.
Spesielt i denne bilen.
Lotus 25,
som han, i 1963,
vant sitt første F1-verdensmesterskap med.
Herregud! Jeg sitter der Jim Clark satt!
Dette er elektrisk!
Det var ikke kraftige biler.
De laget bare 210 bremse-hestekrefter for 1,5-litere.
Men de kunne likevel kjøre 290 kilometer i timen.
Takket være dens revolusjonære helsveisede chassis
var 25 stivere og lettere enn enhver annen F1-bil.
Så den var ikke bare rask på strake strekninger,
men raskere gjennom svingene også.
Og i 1963-sesongen brukte Clark den
til å vinne sju av ti Grand Prix, som er en rekord.
Vinneren er Jim Clark. Ingen kan ta ham igjen nå.
Men 1963 var bare oppvarmingen for det som skulle komme.
For å få et ekte bilde av Clarks geni
må vi se på et annet år.
1965, da han nådde høyder
ingen andre sjåfører hadde nådd før, eller har nådd siden.
En moderne Formel 1-sjåfør kjører 21 løp i året
og klager ofte over at det er for mange.
I 1965 kjørte Jim Clark i 63 løp.
Noen av disse bilene ser like ut, men de er helt forskjellige.
I en bil som denne kjørte han Formel 1-mesterskap.
Han kjørte i det britiske Formel 2-mesterskapet
og det franske Formel 2-mesterskapet i denne bilen.
Han kjørte i Tasman-serien, en slags australsk Grand Prix,
i denne bilen, og så har vi denne Lotus Cortinaen,
der han bestemte seg for å kjøre standardbiler.
Og som om det ikke var nok,
kjørte han så i Indy 500.
TASMAN-SERIEN
Den første var Tasman-serien i Australasia.
Clark vant 11 av 15 løp og tok kronen.
Så var det tilbake til Europa for de britiske og franske
Formel 2-mesterskapene, og han vant begge to.
Jim Clark leder fra begynnelsen av!
Vinneren er Jim Clark!
Og innimellom F2-løpene hoppet han i sin Lotus Cortina
og vant standardbilløp.
Og i tillegg til alt det hadde vi USA.
Indianapolis 500 har blitt kalt billøpenes største oppstyr.
USAs mest prestisjetunge løp ville være en vanskelig utfordring.
Oval-kjøring med høyere gjennomsnittfart enn han var vant til,
mot vante Indy-veteraner.
I Indy-500 kjørte Clark i en spesialutviklet Lotus
som produserte rett under 500 hestekrefter.
Men selv om han allerede hadde en Formel 1-seier å skryte av,
imponerte ikke skottens CV de hovne Indy-arrangørene,
som fikk oppkomlingen fra Europa til å ta en kjøretest for nybegynnere
før han fikk konkurrere.
I Indy-helgen
kvalifiserte den europeiske oppkomlingen til første rad.
Og så, i selve løpet
imot Amerikas beste sjåfører på ovale baner,
vant Clark med litt over to minutt.
Jim Clark, den første europeeren som vant i Indianapolis siden 1916,
satte en ny rekord på 242,506 kilometer i timen.
JIM CLARK VINNER 500
Så hva gjorde Clark så god?
Hva gjorde at han kunne vinne i alle typer biler?
Jimmy var et naturtalent bak rattet, han kjørte uten å tenke,
han visste ikke hvorfor han brukte den stilen
CEDRIC SELZER LØPSINGENIØR
som han brukte.
I perioden vi snakker om, hadde vi 1,5-liters biler
med 200 hestekrefter, om du kjørte bilen for hardt,
ville du skrubbe bort farten.
Og om du mister litt fart,
er det vanskelig å få den tilbake.
Og der hadde Jimmy en evne til å holde bilens fremdrift gående.
Jeg tror ikke noen av de moderne sjåførene kunne ha kjørt bilen
i nærheten av like raskt som Jimmy gjorde.
Fordi han var så presis.
I tillegg til en overnaturlig evne til å presse fart ut av en bil
hadde Clark også en annen viktig evne.
Mange veldig gode racerbilsjåfører døde i Lotuser,
JACKIE STEWART TRE GANGER F1-VERDENSMESTER
fordi Lotusen var en veldig skjør bil.
Men Jim Clark var så smidig
at han aldri la for mye stress
på delene av bilen som kunne bli ødelagt.
På øving i Barcelona
DAVE SIMS MEKANIKER FOR TEAM LOTUS
kom han inn etter han hadde kjørt ti runder, og sa:
"Det er noe på det venstre dekket.
"Jeg kjenner noe som er galt på det venstre dekket."
Vi så over det, vi sjekket alt, alt så bra ut, og han sa:
"Nei, det er noe galt."
Så den kvelden tok jeg hjulopphenget bak til venstre i stykker og
ett av hjullagrene hadde begynt å bli slitt.
Jeg vet ikke hvordan noen kunne kjenne det, men han gjorde det.
Etter løpet, når man strippet ned bilen hans
og strippet ned medsjåførens bil,
visste man alltid hvilke deler som kom fra Jimmys bil
BILLY COWE MEKANIKER FOR TEAM LOTUS
og hvilke deler som kom fra den andre sjåførens bil,
for delene fra Jimmys bil var mer eller mindre perfekte.
Men ikke tro at Clark var en sjåfør
som bare kunne vinne i en perfekt bil.
Ett år i Spa, for eksempel,
ledet han løpet da girkassen begynte å gi slipp.
Ga han opp?
Niks. I stedet kjørte han resten av løpet,
og vi snakker 260 kilometer i timen, på våt vei,
med én hånd på rattet og den andre holdt girstangen på plass.
Og han vant likevel
med nesten fem minutter.
Etter som 1965-sesongen fortsatte,
hadde Clark, etter å ha vunnet begge Formel 2-mesterskapene,
Tasman-serien og Indy 500,
én gjenværende utfordring.
Den største utfordringen: Formel 1-verdensmesterskapet.
I F1-løpene
skulle Clark kjøre en modifisert versjon av Lotus 25.
Bilen han ble verdensmester i to år tidligere.
Men selv om 25 var utrolig,
kunne man ikke unngå at i 1965
var det et tre år gammelt design, og den oppdaterte versjonen
hadde bare små endringer.
Så hvordan skulle det gå for Jim?
I sesongens åpningsløp i Sør-Afrika,
mot legender som Jack Brabham,
Graham Hill og regjerende verdensmester John Surtees,
vant Clark med et halvt minutt,
og det mens han led av skiveprolaps.
Så kom Spa og senere fransk Grand Prix.
Han vant begge dem også.
Lotusen er kanskje en bil med en gammel motor,
men den kjører fra alle motstanderne.
Clark ble uovervinnelig bak rattet.
På begynnelsen av øvingstiden
ville Jimmy kjøre en veldig rask runde.
Så ville han komme tilbake og sitte på muren,
det var ingen grunn til å slite ut bilen.
Så ventet han og så på hva alle andre gjorde,
og så dro han ut og vant.
Om han ikke var i tet, var det et problem med bilen.
Neste var Silverstone,
og det så helt normalt ut her,
Clark ledet flokken.
Men i avslutningstadiene
begynte motoren hans å miste oljetrykk
og stod i fare for å sprenge under g-kraften i svingene.
Mens Clark kjører uten oljetrykk på måleren sin,
stormer Hill opp bak ham og bryter runderekorden i forsøk på å passere.
Så heller enn å kjøre bilen gjennom svingen,
skrudde han den av, gled gjennom svingen
og startet den igjen etter svingen,
så fullførte han runden og vant løpet.
Til slutt kom F1-sirkuset til Nürburgring,
en bane der Clark aldri hadde vunnet.
Det er spente øyeblikk før start for Den flyvende skotten.
Med seier i det tyske Grand Prix vil han bli verdensmester.
Med ledelse fra start hadde Clark endelig løst Nürburgring-problemet sitt,
han vant løpet og med det, Formel 1-verdensmesterskapet.
Så la oss oppsummere Clarks 1965-sesong.
Av de 63 løpene han deltok i,
vant han svimlende 31
og var på pallen åtte andre ganger
Han ble nå sett på som tidenes beste racerbilsjåfør,
han var populær i hele verden.
Men den blyge skotten valgte å markere årets prestasjoner
med en beskjeden feiring...
JIM CLARK VERDENSMESTER
...i hjembyen sin i Skottland.
BRA JOBBET JIM VERDENSMESTER
De neste to årene var en katastrofe
der flere mekaniske svikter tok fra ham muligheten til flere mesterskap.
Men i 1968, i en Lotus 49,
enda en revolusjonerende bil fra Colin Chapman,
tok Clark årets første seier i Sør-Afrika,
og så ut til å være klar for enda en dominerende sesong.
Gratulerer, Jim, det var helt fremragende gjort.
Ok, tusen takk.
Og så, helgen 7. april
kunne Clark velge mellom to løp han kunne delta i.
Ett på Brands Hatch, det andre var et Formel 2-løp på Hockenheim.
Han valgte å delta i det tyske løpet.
7. april er en dårlig dag for meg.
Han var ikke fornøyd. Det var iskaldt og fuktig, tåkete.
Vi fikk ikke varme i dekkene.
Fikk ingen temperatur i dem. Uansett hva vi gjorde.
Jimmy sa til meg: "Ikke ha forventninger til meg i dag.
"Bare hold meg informert med pit-brettet
"om hvor jeg er, hvor mange runder som gjenstår."
Det var det siste han sa.
I den femte runden skjøt Clarks bil plutselig fart
av banen i 275 kilometer i timen.
Jeg kom til ulykkesstedet og de tok meg til underskogen
og der var ingen barriere,
der er asfalt og trær. Bokstavelig talt.
Og jeg så et spor, og jeg så det som var igjen av bilen og...
Det var ikke noe å se.
Jeg sa: "Hvor er motorens girkasse? Hva foregår? Hva skjer?"
De sa: "Den lå rundt 32 meter unna,
"forbi ungtrærne, den kuttet ned ungtrærne."
Og jeg sa: "Hvor er sjåføren? Hvor er Jimmy?"
Og han sa: "Nei."
Og man har mistet
verdens beste sjåfør.
Hva pokker gjør man?
Jim Clark er en gud.
Første gang jeg så ham... "Herregud, jeg kan ikke tro det."
Og du snakker faktisk med ham,
det var imponerende.
Livet er verdt å leve.
Det er...
For meg er det trist.
Jeg beklager.
Ifølge journalen
døde Clark momentant av brukket nakke,
og krasjet ble senere forklart av et dekk som mistet luft.
Han var bare 32 da han døde.
Men i sin korte karriere
oppnådde han helt utrolige resultater.
Han vant 25 av sine 73 Formel 1-løp, som i prosent
setter ham langt foran Hamilton, Vettel og selv Schumacher.
Han hadde 33 pole position, som igjen i prosent
gjør ham til tidenes nest beste.
Rett bak Fangio.
Så har vi Grand Slams, der en sjåfør får pole position,
raskeste runde, seier og leder hver runde av løpet.
Schumacher har fem Grand Slams, Senna har fire.
Jim Clark har åtte.
Det er mer enn noen annen sjåfør i historien.
Man kan tenke seg at en mann med sånne evner
ville bli høyt ansett av andre sjåfører,
og det stemmer.
Jeg ble invitert til en cocktail-fest for Fangio, og han sa til meg:
"Jeg mener at Jimmy Clark var tidenes beste racerbilsjåfør."
Og fra Fangio
fantes det ingen større kompliment.
Og denne fem ganger verdensmesteren var ikke den eneste søramerikaneren
som idoliserte skotten.
På Clarks gamle skole i Edinburgh
henger en plakett som minnes prestasjonene hans
TIL MINNE OM JIM CLARK O.B.E. LORETTO 1949-52
Og i 1991 tok den regjerende verdensmesteren
en spesiell pilegrimstur til skolen
EN HYLLEST FRA SKOLEN HANS NAVNET RUNGET OVER HELE VERDEN
for å vise respekt.
Senna sa dette om Clark:
"Han var min barndomshelt.
"Han var den beste av de beste."
Og i likhet med Senna døde Clark da han var aller best.
Som Senna, hvem vet hvor mange flere løp og mesterskap han kunne ha vunnet?
Han satte standarden.
Det var det.
Det meste av det jeg kunne gjøre i racerbilkjøring, ble gjort
ved måten Jim Clark kjørte på.
Og jeg bare fulgte ham.
Han var en herremann.
Han var en snill herremann.
Det er synd han ikke er her nå, for
det ville vært fint å ha ham.
Ja, han var en fantastisk mann, det er helt utrolig.
Alt det er fantastisk.
Ja.
Det som virkelig er fantastisk, er hvor mange mesterskap han tok del i.
Kan dere se for deg Lewis Hamilton
gå ut av Formel 1-bilen sin og si:
"Jeg kan ikke gi intervju, for jeg må gå
"og kjøre et standardbilløp." Han ville ikke gjøre det.
Nettopp. Men det gjorde han.
Det andre som kan være verdt å huske, er at tidlig på 60-tallet,
om man tok fly til Australia, så betydde det åtte stopp.
Og der var ingen seng, der var ingen filmer.
-Man bare satt der. -Og la oss ikke glemme
at han gikk av flyet, kjørte et løp, vant det, så klart.
Så satte han seg straks på et nytt fly til Frankrike
for å vinne et løp der.
Det er forbløffende. Alle har en favoritt-racerbilsjåfør,
det har nok alle her også.
Det er Senna, Schumacher, Villeneuve,
Romain Grosjean, Fangio.
Men om du bruker matte for å regne ut hvem som var best,
må man konkludere med Jim Clark.
God natt.