DETROIT USA
LAS VEGAS LOS ANGELES
DET CARIBISKE HAV - VENEZUELA GUYANA - BOGOTA - COLOMBIA - PERU
BEIJING - KINA - CHONGQING
ULAANBAATAR MONGOLIET
DET KASPISKE HAV - GEORGIEN TBILISI - ASERBAJDSJAN - BAKU
PARIS - FRANKRIG - BOURG-ST-MAURICE
STORBRITANNIEN OXFORDSHIRE - LONDON
SKOTLAND
SVERIGE - OSLO - STOCKHOLM
-Hej! -Goddag, allesammen!
Goddag.
-Går det godt? -Vi har det godt.
Sikken overraskelse.
Mange tak.
-Så. Tak. -Tak.
Mange tak.
Velkommen. Og i denne uges program...
Abbie kører sidelæns på is i en 911 Turbo.
Richard kører i Jim Clarks smukke Lotus 25.
Og jeg falder næsten.
Det ser ud som et godt program.
Ja.
Alt det er på vej. Nå...
Vent, betyder det så, at Howard og Adrian ikke kommer?
Nej.
De har ikke tid.
Vi begynder faktisk med franskmændene.
Nej, de laver ikke sportsvogne så tit, men når de gør,
er der bogstavelig talt ingen, der køber den.
Vi har haft Venturi Atlantique,
og så var der Matra Murena,
og så var der Simca Sport.
Og de faldt alle ned bag historiens sofa.
Ja, men du glemmer belejligt nok at nævne
de bedste franske sportsvognsproducenter.
Det er ligesom at tale om de bedste luftbårne sygdomme.
-Hvilke er de bedste? -Nej.
Nej. Der er én fransk producent, der konsekvent har været god
til at lave sportsvogne,
og de har lavet en ny, og jeg har afprøvet den.
Den hedder A110.
Og den laves af Alpine, et fransk sportsvognsfirma,
der har en fortid med at ramme plet.
Den originale A110, for eksempel, vandt World Rally Championship i 1973.
Og det er den bil, der ikke kun lægger navn til den nye,
men også udseendet.
Så hvad vi har her, er en lille, rendyrket sportsvogn uden nonsens,
der sigter direkte efter Porsche Cayman og Audi TT.
Det er desværre her, problemerne begynder.
Ser I, lanceringsversionen af Alpine koster 51.000 pund.
Enoghalvtreds tusind pund. For tusind pund mere
kan man få TT RS.
Det er den, Clarkson kørte i sidste serie,
og den er kraftigere og hurtigere.
Og den Porsche Cayman, man kan få for 51.000 pund, er også kraftigere
end den her, og det er en Porsche,
mens det her er en Alpine.
Det er noget, man må forklare nede på pubben.
Selv motoren lyder lidt tam.
Jeg mener ikke lyden, men når nogen spørger:
"Hvad har den så?" For svaret på det er:
"En firecylindret 1,8 liters turbo."
For over 50.000 pund? Er det det hele?
Og jeg er ikke vild med udseendet.
Den originale version fra 1960'erne var et mesterværk,
men for mig fungerer den moderne genskabning ikke helt.
Problemet er, at på moderne biler
er der regler for ting, såsom hvor højt forlygterne sidder over jorden,
hvor bøjelig motorhjelmen er, hvis man rammer en fodgænger.
Men når man strækker moderne lovgivning til 1960'ernes designsprog,
ender man med en lidt tam hyldest.
Så er der noget godt at melde?
Ja, heldigvis.
Til at begynde med, selvom Alpine ejes af Renault,
er bilen ikke bare en kvik Megane i et fint jakkesæt.
A110 er faktisk en baghjulstrukket sportsvogn med centermotor,
designet fra bunden.
Karosseriet og chassiset er lavet udelukkende af aluminium,
og årsagen er enkel. Letheden.
Og fra det startpunkt nørdede Alpines ingeniører sig
gennem resten af bilen og fjernede hvert et overflødigt gram.
Sæderne, for eksempel, vejer det halve af dem,
man ville finde i en kvik Renault.
Håndbremsen er bygget ind i bremseskiverne fremfor at være separat,
hvilket sparer endnu 2,5 kilo.
Og selv stereoanlægget er letvægtsdesign.
Og så er der det her bagagerum foran, der kun lige er dybt nok
til en lille kuffert som den her.
Men nu, hvor jeg tænker over det, vil det at lægge kufferten i
bare tilføje vægt.
Så jeg pakker bare min bagage direkte i det.
Den eneste ulempe er, at i morgen tidlig
må jeg gå udenfor, hvis jeg vil have et par rene bukser.
Så takket være Alpines fanatiske slankekur
er bilen 300 kilo lettere end en Cayman eller en Audi TT,
og det har en stor virkning.
Pludselig betyder det ikke noget, at man kun har 1,8 liter
og 248 heste.
Den suser af sted.
Nul til 100 på 4,5 sekunder.
Topfarten er begrænset til 249 i timen.
Og når man når et hjørne,
finder man ud af, hvor adræt den her tingest er.
Det er som at køre en fjer.
Det er en tegnefilmsbil.
Den burde komme med en af de små tankebobler, hvor der står...
Men selvom A110 er bygget efter minimalistiske principper,
føler man ikke, at man er i en elendig, spartansk racerbane-bil.
Den har klimaanlæg, GPS, telefonforbindelse.
Alle de moderne ting, man vil have.
Alt det med letheden og størrelsen
vælter ned som et vandfald af ren glæde.
Lavere vægt betyder, at man ikke har brug for så store dæk,
man har ikke brug for så meget vejgreb. Det giver mere føling med bilen.
Lav vægt betyder, at man bruger mindre brændstof, har lavere CO2-udslip.
Det er bare en sejr hele vejen rundt.
Det er faktisk den mest intelligente bil, jeg har kørt i årevis,
og jeg elsker den for det. Jeg elsker den.
Tak.
Så på trods af den almindelige motor,
udseendet, som jeg ikke er vild med, og den høje pris, syntes du om den?
Ja. Jeg elskede den.
Ja, men ville du købe én?
Det har jeg gjort.
Har du købt en af dem?
Det har jeg, og det har Gordon Murray faktisk også.
Jeg har taget et billede med af ham.
Han designede McLaren F1, så han ved besked.
Ja, det er den foretrukne sportsvogn for ældre mænd med grimme skjorter. Se.
Så det er godt at vide.
Tydeligvis, men lad os nu se, hvor hurtigt den når Eboladromen rundt, ikke?
Og hun er i gang.
En hurtig start og et smæld fra udstødningen ved gearskiftet.
Straks ind i Den ikke lige, og den er faktisk ikke sløv.
Måske havde James ret i fordelene ved, hvad det nu end var, han sagde.
Den hyler rundt i Den ikke liges sidste sving.
På vej ned i Dit navn her
mister hun en masse fart.
Dækkene bliver pint, men den ser ret adræt ud.
Og tilbage på Den ikke lige.
Hun øger farten,
et let tryk på bremsen på midtpunktet.
Hårdere på bremsen.
Ned gennem de syv gear til Gamle dames hus. Er der understyring?
Nej, ikke dårligt for en bil med centermotor og ingen vægt i spidsen.
Jeg synes faktisk om stilen, og jeg har ret.
Så mangler vi kun Mark med får.
Sådan.
Og et overdådigt drift til at slutte af på og over mållinjen.
-Det var godt. -Okay, lad os se.
-Godt kørt. God form. -Ja.
Nå.
Lad os se, hvor på omgangstavlen, den ender.
Når den i top ti?
OMGANGSTIDER
Du godeste, nej, det gør den ikke.
Beklager, det er forfærdeligt for en centermotor-bil.
-Det er det. -Det handler ikke
om omgangstider. Det har jeg sagt.
Den første skal blive den sidste.
Og den sidste skal blive den første.
-Ja, men det er en 15. plads. -Det er det, ja.
Det er det.
Og?
Det er bilernes Romain Grosjean.
-Romain hvem? -Grosjean.
-Hvem er han? -En fransk racerkører,
faktisk verdens 15. bedste Formel 1-kører. Du ville synes om ham.
-Det gør jeg allerede. -Godt.
Godt. Så er det på plads.
Det er tid til at gå videre, for lige nu er det tid til,
at vi stjæler et snakkens æble
fra samkvemmets frugthave, der ligger på
Samtalegaden.
Samtalegaden
-Ja, det tænkte jeg nok. -Den synes jeg godt om.
Det er lige dig.
Der er i øjeblikket mange, der køber gamle biler,
og vi tror, at vi forstår hvorfor.
Ja, fordi en gammel Jaguar E-Type eller Alfa Spider er mere interessant
at se på end nogen moderne bil, og den falder ikke i værdi.
Faktisk vil du tjene penge på den.
Men problemet er, at man stiger ind i en gammel bil...
-Og så er den noget lort. -Ja.
Ja. Han har helt ret.
Vi glemmer, hvor forfærdelige gamle biler var.
Hvis man kører over 65 i timen,
skilles vinduesviskerne fra forruden.
Ja.
Og forlygterne er som stearinlys i syltetøjsglas og...
-Rudevarmeren virker ikke. -Nej.
-Og varmen virker ikke. -Nej.
Og alt andet rasler, og bremserne virker ikke.
-Præcis. -Det er gamle biler. De var...
Jeg taler af erfaring. Jeg har en 40 år gammel Ferrari.
En 308. Og den er, foruden alle de ting,
katastrofalt langsom. I ville ikke tro det.
Jeg kører fra mit hus, og folk bag mig dytter, fordi de tænker:
-"Det er en Ferrari, den..." -Ja. De dytter.
Sker det ikke i alle biler, du kører i, James?
-Jo. -Nej, det her...
Flyt dig.
Stort set. Du...
Men det er utroligt.
-Hvor dårlig den er. -Den er bare meget langsom.
Ja, men det er netop det, vi prøver at forklare her.
Der er nu masser af virksomheder,
der tager en gammel bil og moderniserer den blidt.
Jeg har nogle eksempler her.
Der er den her, en Singer Porsche. Den er jeg selvsagt ikke interesseret i.
De to er, men jeg er ligeglad.
Og så er der Eagle E-Type-speedsteren,
en af de flotteste biler, jeg har set.
Det er en rigtig E-Type, og en af de smukkeste at køre.
-Ja. -Så flot.
Og der er et firma i Tyskland nu, og de moderniserer,
kan du huske de gamle Mercedes Pagoda SL'er?
-Åh, ja. -De sætter AMG-motorer i dem.
-Ja. -Er der en moderne AMG-motor i den?
Den har en AMG. Vil du se motoren?
-Ja. -Vi har et billede til.
-Vent. Der er det, se. -Det er en bil.
-Det kan jeg se, at du synes om. -Meget.
-Jeg har noget, du vil synes mere om. -Har du?
Du godeste.
Det er en gammel Dodge Charger fra '68.
-Du har haft sådan én, ikke? -Jo.
Men nogen har monteret
en moderne Hellcat-motor med 1000 heste.
Jeg har brug for lidt tid alene.
Med det billede.
Det er sådan en god idé, synes jeg.
Det er det faktisk, og det er en rigtig god pointe,
for vi tror alle, at vi gerne ville have en Jensen Interceptor.
-Ja? -Ikke? Men faktum er, den kan ikke køre.
Den stopper ikke, hvis den nogensinde kører.
Bremserne vil ikke fungere, og resten er forfærdeligt.
Men her er en Jensen Interceptor, der har moderne bremser,
et moderne kølesystem og motoren fra en Corvette.
Det har den. Jeg har faktisk kørt netop den bil, og den er legendarisk.
Men det er den ikke længere,
fordi nogen foldede den omkring et hegn i Goodwood.
Den var legendarisk før da. Det er en fantastisk bil.
Det er det virkelig.
Jeg vil i øvrigt lige forklare, at knirkelyden ikke er James, der tænker.
Det er...
-Det er vinden. Det blæser i dag. -Det er en blæsevejrsdag.
Og vi besluttede at have hjemme i et telt, fordi vi er bindegale.
-Og på en bakke. -Og på en bakke.
Ja. Men jeg tror, at problemet med alle disse nytænkte biler,
er, at de er dyre. De er for dyre.
-Ja. -Mercedes Magoda SL
koster 300.000 pund.
Singer Porscherne, 400.000.
E-Type-speedsteren, 650.000. Det er vanvittigt.
Problemet er, at de firmaer, der gør den slags arbejde,
de ved, at de kan tage sådan en pris,
fordi de kunder, der kommer til deres værksteder,
ankommer i helikopter
med en ukrainsk kæreste og Lewis Hamiltons ur.
Og faktum er, at hvis man klæder sig og opfører sådan,
hvis man blærer sig, så bliver man snydt.
-Sådan er det bare. -De sætter prisen derefter, ikke?
Så beder man selv om det, ikke? Hvad man faktisk burde gøre,
er at ringe og sige: "Kan I hente mig på stationen?"
-Nej. -Det ville være bedre.
Nej, ved stoppestedet.
-Ja, eller stoppestedet. -"Hent mig ved stoppestedet.
Jeg er kommet for at se de biler, I laver."
Jeg har lige tænkt på noget, okay? Forestil jer det her.
En original Opel Manta A,
-kan I huske den? -Ja.
-De runde baglygter. -Ja. Sort kølerhjelm.
Ja, men motoren fra en moderne Vauxhall VXR,
så jeg finder nogen, der kan klare det for mig.
Det gør jeg over telefonen, og så kommer jeg med bussen iført joggingtøj.
-Og de... -Så tager de 50 pund for det.
Jeg får det nok for 40, fordi jeg skal bruge ti pund til bussen hjem.
Der er en ny elektrisk bil fra,
I vil ikke tro det...
-Sig frem. -Kalashnikov.
-Virkelig? -Ja.
Dem, der laver AK-47'er, vil begynde at lave elektriske biler.
-Det lyder godt. -Ja.
-Vil I se et billede af den? -Ja.
Her er den.
-Åh gud. -Grin ikke.
Fordi den er langt værre bagfra.
Værsgo.
Du har ret. Det er den faktisk.
Jeg antog, at den ville have otte bevægelige dele.
At man kunne begrave den i en mose i tre måneder,
og at den kun ville gå i baglås, hvis Richard Hammond brugte den.
Ja. Du har ret.
Men de siger, at den har revolutionerende teknologi.
Har den? Har den central-ladesystem?
Og vigtigere, kan man skyde op i luften med den til bryllupper?
Du ville sikkert.
Børn går ud og gør det, når de har fået eksamensresultater.
Men jeg synes, at idéen om at køre i en bil ved navn Kalashnikov...
-Det lyder fremragende. -Ja. Det er ret godt.
Ja. Sig mig, hvad kører du i for tiden, Rich?
-Det er en Kalashnikov. -Der kan du bare se.
-Problemet er,
jeg tror, de vil sælge en masse T-shirts
og krus og hatte med navnet på,
men ikke så mange biler.
Det er ligesom Ferrari.
Det er dybest set Ferrari, ja.
Her er en. Det er en historie, jeg fik fra Dorset Echo,
som er en lokalavis i Dorset,
og jeg synes, at den vinder prisen for unødvendig journalistik,
fordi den handler om et sammenstød mellem en motorcyklist og en kampvogn.
Ja. Det skete nær en militærbase dernede.
Og der står: "Motorcyklisten pådrog sig muligvis et brud
på arm og ben." Og her er den sætning, de nok ikke havde brug for.
"Føreren af kampvognen var uskadt."
-Var han? -Nej.
Han var heldig
-at slippe godt fra det, ikke? -Det var han.
Var han virkelig?
Han kom nok tilbage til basen og sagde: "Hvad ramte jeg?"
"Gjorde jeg?"
God samtale, virkelig. Rigtig god samtale.
For de har annonceret en ny type motorløbsmesterskab
for kvinder. Den hedder W series.
Og idéen er, at potentielt gode kvindelige racerkørere
kan deltage i serien. Bilerne er præcis de samme.
Man inviteres til at deltage, og præmiepuljen er på 1,1 millioner pund.
-Ja. -Så der er ret god motivation.
Der har faktisk været en del diskussion... Eller bør jeg sige debat.
Ja, for nogle siger, at det er kønsdiskriminerende at have
mesterskaber kun for kvinder, men tænker man over det,
er der kvindefodbold, rugby og hockey,
stort set alle OL-sportsgrene er opdelt mellem mænd og kvinder,
så jeg kan ikke se, hvorfor motorløb skulle være anderledes.
Men ikke alle sportsgrene.
Mænd og kvinder konkurrerer mod hinanden i dressur.
-Ja, men det er ikke en sport. -Er det?
Det er bare at sidde på en hest, mens den prøver at se fornem ud.
Okay, så kan de...
-Han har ret. -Okay, der er ingen...
-Men det er det. -Du har faktisk ret.
Der er ingen opdeling af mænd og kvinder i sejlsport,
-de konkurrerer mod hinanden. -Det er heller ikke en sport, vel?
Sejlads er et job.
Man skal trække i reb og...
-Okay. -Det er manuelt arbejde.
Det er ikke en sport.
Nej, der er helt ærligt en verden til forskel på det
og enkeltsæde-motorløb.
Men hvorfor? Er det, fordi "det kræver mandsstyrke,"
for det har du alligevel ikke, for selv en Formel 1-bil
har servostyring nu om dage.
Det ved jeg, men jeg kørte en enkeltsædes racerbil forleden.
Jeg kan ikke huske hvad eller hvor, men jeg ved, den havde glatte dæk,
og efter tre omgange, var min nakke... Jeg sad sådan her,
og jeg havde ikke styrken til at holde mit hoved oppe.
Jeg måtte vente på det næste hjørne, så jeg kunne vende det til den anden side.
Altså, Navratilova og hende Williams...
Man ville ikke udfordre nogen af dem til en armlægning.
-Vent... -Så kvinder kan opbygge deres muskler
og kompensere for det, men...
Vent, så du siger, at der burde være opdeling
mellem kvinder og mænd i motorsport?
Det er lige meget, hvad jeg synes. Faktum er, at det er 43 år siden,
der var en pige med i Formel 1.
Treogfyrre år,
så noget går galt. For de klarer det ikke.
Jeg tror, det er græsrodsbevægelser. Det sker tidligt.
Jeg tror, at mange mødre sætter deres små døtre på ponyer
og ikke i gokarts.
Nej, man sætter ikke...
Nogle piger kører gokart, for Abbie, vores kører,
hun har kørt i gokart, siden hun var lille.
Jeg tror, at hvad den her serie handler om,
det er ikke opdeling. Det handler om at opmuntre kvinder
til at køre ræs, hvilket jeg synes, er en god idé.
Ja, det synes jeg. Men jeg synes, de må starte tidligt.
Så små piger, det er tid til at hoppe af ponyerne
og ned i en gokart.
Og jeg kan faktisk sige, af nogen erfaring med heste,
det gode er, at når man går ud om morgenen,
har ens gokart ikke skidt på sig selv og er død om natten.
Så det er bedre end din hest.
Man finder også ud af, at gokarts er sjovere end heste.
-Det er de. -Ja, og man finder også ud af,
at en gokart ikke stikker sit lange, dumme hoved ud af stalddøren
og kigger på én. Og man ved, den tænker,
den prøver at sige: "Din kone er herinde.
Hun har givet mig morgenmad på sengen. Jeg sked på mig selv i aftes,
men hun er ved at fjerne det med en høtyv."
Og den siger: "Og min penis er lidt beskidt."
"Det klarer hun for mig senere."
Og så stikker din kone hovedet op over stalddøren
og siger: "Kig ikke sådan på ham.
Så tror han, at du ikke kan lide ham." Og så siger du: "Det ved jeg."
"Hvis jeg kunne tale hestesprog, ville jeg sige: 'Jeg hader dig.
Jeg hader den måde, du stjæler min kone og mine penge
og min status.'"
Og en dag må du have en samtale med din kone,
og hun vil sige: "Skat, jeg skal bruge en vogn til at fragte min særlige hest
til vidunderlige steder, fordi de her marker er for små til at motionere
hans fantastiske muskuløse ben."
Og du vil sige: "Okay. Jeg køber en vogn til dig."
Og så siger hun: "Jeg skal bruge en speciel bil til at trække vognen
med den specielle hest i." Så køber man den, og en dag
vil hun sige: "Jeg skal bruge en lastbil. En kæmpe lastbil
til at fragte min store, fantastiske hest rundt i landet, og lastbilen
skal indeholde et køkken og en seng, så jeg kan sove tæt på min hest.
Tættere på min hest end på dig."
Og det øjeblik hænger du med hovedet, og dit hjerte knuses,
fordi du ved, at du har tabt, og hesten har vundet.
Det er godt.
Det er...
Lidt forkert.
Vi nærmede os "H"-bomben, ikke?
Hver gang man nævner heste-ordet, er han... Igen.
Det afslutter vi nok... Det var ikke Samtalegaden.
Det var Brokkegaden fra Hammond.
-Undskyld. -Så lad os gå videre, ikke?
Der er en ny terrængående, firhjulstrukket Lamborghini.
Den hedder Urus, og for at finde ud af, om den dur til noget,
tog jeg Grand Tour til Sverige bevæbnet med nogle spørgsmål.
Her er mit første store spørgsmål.
Hvis man bygger en bil til at håndtere denne slags terræn,
kan det så være en rigtig Lamborghini?
Urus ligner da en forstørret superbil.
Med dens vilde design, lader den til at være en ægte Lamborghini.
Men er den det?
For at lave denne bil måtte Lambos ingeniører rode godt og grundigt
i Volkswagens reservekasse.
Så motoren, en fireliters V8, kommer fra Porsche Panamera.
Bagakslen og luftaffjedringen er fra en Bentley Bentayga.
Platformen, den sidder på, og meget af instrumentbrættet
kommer fra an Audi SQ7.
Betyder det så, at det slet ikke er en Lamborghini?
Den går fra nul til 100 på 3,6 sekunder.
Den har en topfart på 315.
Så den præsterer, som man forventer,
men der er også ting, man ikke forventer.
Det er den første Lamborghini, der bruger turboladning,
og den første med automatgear.
Og hvad den kombination betyder, er, at der er et meget lille
og ganske u-Lamborghini-agtigt hul mellem, at du trykker foden ned,
og den sætter i gang.
Og når den kommer i gang, er der ingen skrigende teatralskhed.
Ja, der er lidt smæld og knald fra bagenden,
men man kan ikke høre det indeni, hvor alt er dæmpet og sofistikeret.
Måske er det derfor, al skriften hernede er på latin.
Det er en Lamborghini for professorer.
Jeg kunne se paven i sådan én.
Så den er stille og lidt tøvende og har smarte huller
og et klogt vejgrebskontrolsystem
og de største kulfiberbremser på nogen gadelovlig bil.
Så den er også sikker.
Men man kan ikke komme uden om, det faktum, at jeg lige nu kører
på sne og is i en bil,
der har 641 hestekræfter
rumlende under motorhjelmen.
Hvilket faktisk betyder, at den slet ikke er sikker.
Åh gud.
Koncentration.
Den er ustabil, og det er uhyggeligt.
Det er, som om jeg har fået kontrol over alverdens fysik,
mens jeg er i en telefonboks fuld af hvepse.
Stop. Lad mig være. Jeg laver tidevand og tyngdekraft og Jorden. Stop.
Den her bil ligger lige i det øjeblik,
hvor spændingen stopper, og skrækken begynder.
Det er Lamborghini-land.
Lort.
Så Urus ser ud og føles som en Lamborghini.
Den er også praktisk. Bagagerummet er enormt.
Og indeni er der plads til fem passagerer på 180 cm.
Og de er også et rart sted at være.
Og det er skønt.
Men fungerer den i terræn?
For at finde ud af det vil jeg prøve at køre den
til toppen af det her skisportssted.
Den har de her dæk på, der ikke har knopper eller pigge.
Og jeg har de her på, hvilket ikke er fine italienske køresko.
Jeg er ikke sikker på, om det vil gå godt.
Problemet bliver faktisk værre herinde,
fordi der ikke er en manuel lås af differentialet. Der er ingen lav gearing.
Man kan kun tænde den
og sætte køresystemet i snetilstand.
Er det sne? Er "Neve" latin for sne?
Det tror jeg. Så lad mig se, om det fungerer.
Vi prøver.
Den må ikke skifte gear... Den bevæger sig.
Lamborghinien til 165.000 pund
kører op ad en skiløjpe.
Turboladerne er måske lidt irriterende på vejen,
men her giver de mig det moment i lave omdrejninger,
som jeg har brug for til at komme op ad bakken.
Og jeg har et inklinometer, som i en gammel Mitsubishi Shogun.
Det er faktisk ret imponerende. Den er lige skiftet ned i første.
Goddag, forvirrede skiløbere.
Jeg kan ikke tro, at dette er en bil på 2,4 tons
på normale vejdæk, og den gør det her.
Kom nu, du kan godt.
Kom nu.
Vent nu lige.
Ja.
Nu kan jeg tro, at det er en bil på 2,4 tons på normale vejdæk,
for den sidder fast.
Nej.
Okay.
Hvad vi har fastslået indtil videre, er,
at ja, det er en Lamborghini, den føles spændende, som en Lamborghini
burde, og... Det var med vilje.
Og den er også god i terræn, bare ikke så god
som en Range Rover.
Hvilket efterlader os med ét sidste spørgsmål.
Er den sjov?
Hvad vi har gjort, er at bruge en sneplov til at lave en racerbane
på den her frosne sø.
Og dette er, hvad vi har planlagt.
Jeg vil prøve at overhale den her, en firhjulstrukket Porsche 911 Turbo,
der køres af
Grand Tours racerkører, Abbie Eaton.
Har du set den her revne?
Den havde jeg ikke bemærket før.
Se lige tilstanden!
Din bil er tungest, ikke?
Den vejer 2,4 tons, og jeg vejer et halvt ton.
Er du ikke bekymret for det?
Jeg har ikke min sikkerhedssele på, så hvis den styrter igennem,
kan jeg komme ud med det samme.
Seriøst?
Jep.
Før duellen begyndte,
tog jeg et par øveomgange alene.
Du milde!
Kom nu! Drej!
Jeg kører lidt af banen.
Min Urus er lidt ustabil.
Det er den slags, man ville sige til sin læge.
Ja. Derind med den.
Så den anden vej og giv gas.
Ja.
Ind med musen, ud med løven.
Det er det, de siger i Sverige.
Jeg laver min egen tåge nu.
Jeg kan måske ikke komme så højt op ad en skiløjpe
som en Landrover, men til det her
er den bedre.
Men vil den være god nok til at nå forbi Abbie i Porschen?
Der er hun!
Klokken er lydt, ræset er i gang.
Nu finder vi ud af, hvad den kan på vores specialbyggede bane.
Rundt om klokkeværket...
Ned ad skaftet
til det, vi kalder "parabolica."
Jeg har kørt imod et par pikhoveder i min tid, men aldrig på én.
Vi burde kunne fange hende. For himlens skyld! Kom nu!
Hun har selvfølgelig firhjulsstyring, ligesom jeg har.
Men hun har bedre bremser end mig.
Giv mig så 641 hestekræfter!
Ja.
Jeg sagde, at den tøvede lidt til tider.
Det gør den ikke i Corsa-tilstand.
Den er lige i skabet!
Hun kørte for langt ud. Er der en chance her?
Kom nu!
Nu!
Fandens!
Kom nu, Jeremy.
Kom nu!
Kom nu, du kan tage hende!
Kom nu!
Omgang efter omgang rev den store, tunge Urus efter bagdelen
på 911 Turboen.
Gud!
Virkelig? Nej!
Men i sidste ende måtte jeg erkende nederlaget.
Jeg kan bare ikke komme forbi den 911, og sådan er det bare.
Men jeg kan følge med.
Og i en terrængående bil, og det er ret forbløffende.
Det er det virkelig.
Jeg kan bestemt tro på Lamborghinis påstand om,
at det er verdens hurtigste terrængående bil.
-Det var sjovt. -Du havde en god dag.
-Jeg fik løn for det. -Det var dit job.
-Det var arbejde. -Ja.
At gøre det var mit arbejde.
Den forbliver nok ikke verdens hurtigste terrængående bil
særlig længe, for både Aston Martin og Ferrari
-har store SUV'er på vej. -Ja.
-I år! -Ja. Lige meget.
Men kunne du virkelig fortælle folk, at du har en Urus?
For det lyder som et rumvæsen fra Star Trek.
Ja, men den fungerer som en Lamborghini.
Ja. Men nej.
Det er fremragende forbrugerrådgivning.
Ja, det er meget klart.
Sagen er, efter jeg lavede den film, hvilket var morsomt,
kom jeg hjem og tænkte, at problemet er, at den godt kunne
være lidt mere som en Aventador.
Den kunne godt være lidt mere vanvittig.
Siger du, at du har ombestemt dig?
-Ja. -Skønt!
Premierminister Clarkson vender tilbage fra topmødet: "Jeg har erklæret krig!
Men på flyet hjem fik jeg tænkt over det,
og nu er jeg ikke så sikker. Jeg har ombestemt mig."
Præcis. Det er det, jeg har gjort.
Godt. Eftersom vi er så fornuftige,
vil jeg gerne gå videre med en kort historietime.
Den 7. april 1968 blev en racerkører dræbt
i Formel 2 i Hockenheim i Tyskland.
Desværre var kørerens død ikke en overraskende hændelse,
for sådan var faren i sporten dengang.
Han var en af de 127 kørere,
der døde bag rattet i det år alene.
Men denne gang sendte døden chokbølger gennem motorsportsverdenen,
fordi den lige havde mistet den mand, der uden tvivl
var tidens største racerkører,
og mange vil argumentere for, er den bedste nogensinde.
I KÆRLIG ERINDRING OM JIM CLARK O.B.E FØDT 4.3.36 - DØD 7.4.68
Jim Clark er død i en ulykke i Formel 2 i Vesttyskland.
JIM CLARK BLEV DRÆBT, DA BILEN SKRED AF BANEN MED 274 I TIMEN
Det var et forfærdeligt chok for alle.
Det påvirkede virkelig os alle.
CLARK DØR I ULYKKE
Hvis der var nogen, der ikke ville dø i en ulykke,
var det Jim Clark,
fordi han kørte på en måde, hvor han bare ikke begik de fejl,
andre kørere begik.
I Californien oplæste en radiostation nyhederne
om Clarks død og bad lytterne om at tænde forlygterne
for at vise respekt, og motorvejene lyste op.
Sådan et globalt postyr ville ikke have huet Clark,
fordi denne generte, beskedne mand, søn af en skotsk fåreavler,
aldrig forherligede sine egne evner.
Jeg begyndte som amatør uden tanke eller hensigt om at blive verdensmester.
Men jeg var nysgerrig om, hvordan det var at køre en bil hurtigt,
at køre på en vis bane, at køre i en vis type bil.
Efter at være vokset op med motorløb sidst i 50'erne
blev Clarks fart og talent opdaget af Lotus-chefen Colin Chapman,
der skrev kontrakt med ham til sit Formel 1-hold i 1960.
Clark satte snart blus under motorsportsverdenen.
Specielt i denne bil.
Lotus 25,
som han i 1963
vandt sit første F1-verdensmesterskab i.
Åh gud! Jeg sidder, hvor Jim Clark har siddet!
Det er fantastisk!
De var ikke kraftige biler.
De ydede kun 210 hestekræfter med halvanden liters slagvolumen.
Men de kunne stadig nå op på 300 i timen.
Takket være det revolutionerende skalchassis
var 25'eren stivere og lettere end nogen anden F1-bil.
Hvilket betød, at den ikke kun var hurtig på de lige strækninger,
den var også hurtigere i svingene.
Og i 1963-sæsonen brugte Clark den
til at sætte rekord med syv Grand Prix-sejre ud af ti.
Jim Clark vinder. Ingen kan indhente ham nu.
Men 1963 var kun en opvarmning for det, der var på vej.
For at få et korrekt billede af Clarks genialitet
må vi se på et andet år.
1965, da han nåede højder,
ingen kører har nået før eller siden.
En moderne Formel 1-kører kører 21 løb om året
og klager ofte over, at det er for mange.
I 1965 kørte Jim Clark 63 løb.
Nogle af bilerne ser ens ud, men de er alle vidt forskellige.
I biler som denne kørte han Formel 1-mesterskaber.
Han kørte i det britiske Formel 2-mesterskab
og det franske Formel 2-mesterskab i denne bil.
Han kørte i Tasman Series, en slags australsk Grand Prix
i denne bil, og så er der denne Lotus Cortina,
hvori han besluttede at køre touring car-løb.
Og hvis det ikke var nok,
besluttede han at gå efter Indy 500.
Først var der Tasman Series i Australasien.
Ud af 15 løb vandt Clark 11 og tog kronen.
Og så var det tilbage til Europa til de britiske og franske
Formel 2-mesterskaber, hvor han vandt dem begge.
Jim Clark førte fra starten!
Jim Clark vinder!
Og mellem F2-løbene sprang han i sin Lotus Cortina
og hentede touring-sejre hjem.
Og derudover var der Amerika.
Indianapolis 500 er blevet kaldt motorsportens største show.
Amerikas mest prestigefyldte løb ville være en svær udfordring.
Ovalt motorløb i højere hastigheder, end han var vant til,
mod erfarne Indy-veteraner.
I Indy-500 kørte Clark i en specialbygget Lotus,
der ydede lige under 500 hestekræfter.
Selvom han allerede havde et Formel 1-verdensmesterskab,
imponerede skottens CV ikke de stive Indy-embedsmænd,
der fik den nytilkomne fra den anden side af Atlanten til at tage en køreprøve,
før han måtte deltage.
I Indy-weekenden
kvalificerede den nye fra den anden side af Atlanten sig til en førsteposition.
Og så, i selve løbet,
mod Amerikas bedste oval-kørere,
vandt Clark med over to minutter.
Jim Clark, den første europæer, der vinder i Indianapolis siden 1916,
sætter ny rekord på 241 i timen.
JIM CLARK VINDER 500
Hvad var det, der gjorde Clark så god?
Hvad var det, der gjorde ham i stand til at vinde i enhver biltype?
Jimmy var et rent naturtalent, og han gjorde det uden at tænke,
han vidste ikke, hvorfor han kørte med den stil...
HOLDLØBSINGENIØR
...som han gjorde.
I den periode, vi taler om, havde vi halvandenliters-biler,
tohundrede heste, og hvis man kørte bilen for hårdt,
mistede man fart.
Og hvis man mistede lidt fart,
er det faktisk svært at genvinde den.
Og det er her, Jimmy havde talent for at holde bilens momentum i gang.
Jeg tror ikke, nogen moderne kører kunne have kørt den bil
i nærheden af så hurtigt, som Jimmy gjorde.
Fordi han var så præcis.
Udover en overnaturlig evne til at få fart ud af en bil
havde Clark også en anden afgørende evne.
Mange gode kørere døde i Lotus'er...
TREDOBBELT F1-VERDENSMESTER 1969, 1971, 1973
...fordi Lotus var en meget skrøbelig bil.
Men Jim Clark var så blid,
at han aldrig satte for stort pres
på områder af bilen, der ville bukke under.
Til en træning i Barcelona...
TEAM LOTUS' MEKANIKER
...kom han ind efter ti omgange og sagde:
"Der er noget galt med venstre hjul.
Jeg kan mærke, at der er noget galt med venstre hjul."
Vi gennemgik den, tjekkede alt, alt føltes fint, og han sagde:
"Nej, der er noget galt."
Så den aften skilte jeg bagaffjedringen ad,
og se engang, et af hjullejerne var begyndt at blive slidt.
Jeg ved ikke, hvordan nogen kunne mærke det, men han kunne.
Efter løbet, når man skilte hans bil ad,
og man skilte medkørerens bil ad,
kunne man altid se, hvilke dele der kom fra Jimmys bil...
TEAM LOTUS' MEKANIKER
...og hvilke dele der kom fra den anden kørers bil,
for delene fra Jimmys bil var mere eller mindre uberørte.
Men tro ikke, at Clark var en af de kørere,
der kun kunne vinde i en perfekt bil.
Et år på Spa, for eksempel,
førte han løbet, da hans gearkasse begyndte at fejle.
Gav ham op?
Niks. I stedet kørte han resten af løbet,
og vi taler 270 i timen i vådt føre
med den ene hånd på rattet, mens den anden holdt gearstangen på plads.
Og han vandt stadig
med næsten fem minutter.
Som sæsonen i 1965 gik,
stod Clark, der havde vundet begge Formel 2-mesterskaber,
Tasman Series og Indy 500,
nu overfor en sidste udfordring.
Den største udfordring, Formel 1-verdensmesterskabet.
I F1-løbene
skulle Clark køre i en modificeret version af Lotus 25.
Den bil, der havde ført ham til verdensmesterskabet to år tidligere.
Men hvor fantastisk 25'eren end var,
kunne man ikke komme udenom, at i 1965
var designet tre år gammelt, og den opdaterede version
havde kun få ændringer.
Så hvordan ville Jim håndtere det?
Ved sæsonens åbningsløb i Sydafrika
mod legender som Jack Brabham,
Graham Hill og den regerende verdensmester John Surtees,
vandt Clark med et halvt minut,
og med en diskusprolaps.
Derefter var det Spa og det franske Grand Prix.
Han vandt dem begge.
Hans Lotus er måske en bil med en gammel motor,
men hvad modstanderne angår, trækker den fra alt.
Clark var ved at blive urørlig bag rattet.
Jimmy tog ud i begyndelsen af øvesæsonen
og satte en meget, meget hurtig omgangstid.
Han kom tilbage og satte sig på muren,
for der var ingen grund til at slide på bilen.
Og så ventede han og så, hvad andre gjorde,
og så gik han ud og slog det.
Hvis han ikke startede forrest, var der et problem med bilen.
Derefter var det Silverstone,
og her så det ud til at være rutine,
mens Clark førte feltet.
Men i de afsluttende stadier
begyndte hans motor at tabe olietryk
og var i fare for at detonere under G-kræfterne i svingene.
Mens Clark kører uden olietryk,
stormer Hill op bagfra og sætter banerekord i forsøget på at overhale.
Så i stedet for at køre bilen gennem svinget
slukkede han den og lod den rulle gennem hjørnet,
og da han var igennem, tændte han den igen,
kørte omgangen færdig og vandt løbet.
Til sidst ankom F-cirkusset til Nürburgring,
hvor Clark aldrig havde vundet.
For Den Flyvende Skotte var det anspændte øjeblikke før starten.
Sejr i det tyske Grand Prix, og han ville være verdensmester.
Med en førerposition fra starten brød Clark endelig sin Nürburgring-forbandelse
og vandt løbet og Formel 1-verdensmesterskabet.
Så lad os opsummere Clarks sæson i 1965.
Af de 63 løb, han deltog i,
vandt han forbløffende 31 af dem
og fik en podieplads yderligere otte gange.
Han blev nu set som den bedste racerkører nogensinde
og var eftertragtet i hele verden.
Men den generte skotte valgte at markere årets bedrifter
med en beskeden fejring...
JIM CLARK VERDENSMESTER 1963-INDIANAPOLIS-1965
...i sin hjemby i Skotland.
FLOT KLARET JIM VERDENSMESTER
De næste to år var en katastrofe i forhold til
med flere mekaniske fejl, der berøvede ham endnu et mesterskab.
Men i 1968, i Lotus 49,
endnu et fremskridt fra Colin Chapman,
tog Clark årets første sejr i Sydafrika
og så ud til at være på vej mod endnu en dominerende sæson.
Tillykke, Jim, det var en fremragende indsats.
Mange tak.
Og i weekenden den 7. april
måtte Clark vælge mellem to løb af deltage i.
Det ene på Brands Hatch, det andet Formel 2 på Hockenheim.
Skæbnesvangert valgte han løbet i Tyskland.
Den 7. april er en skidt dag for mig.
Han var ikke glad. Det var koldt og fugtigt, diset.
Vi kunne ikke få dækkene varmet op.
Vi kunne ikke få dem varmet op. Hvad vi end gjorde.
Jimmy sagde til mig: "Forvent intet af mig i dag.
Bare vis mig med pit-tavlen,
hvor jeg er, hvor mange omgange, der mangler."
Det var det sidste, han sagde.
I femte omgang skred Clarks bil pludselig
af banen med 273 i timen.
Jeg nåede til ulykkesstedet, og de førte mig ud i underskoven,
og der er ingen barriere,
der er asfalt og træer. Bogstavelig talt.
Og jeg så et spor, og jeg så, hvad der var tilbage af en bil, og...
Der var intet at se.
Jeg sagde: "Hvorfor gearkassen? Hvad foregår der? Hvad sker der?"
De sagde: "Den lå godt 30 meter væk
på den anden side af træerne, den mejede træerne ned."
Og jeg sagde: "Hvor er føreren? Hvor er Jimmy?"
Og han sagde: "Nej."
Og man har lige mistet
verdens bedste kører.
Hvad helvede gør man?
Jim Clark er en gud.
Første gang jeg så ham... "Hold op, jeg kan ikke tro det."
Og man talte faktisk med ham.
Det var ærefrygtindgydende.
Livet er værd at leve.
Det er...
For mig er det tårevædet.
Undskyld.
Ifølge den medicinske rapport
døde Clark øjeblikkeligt af en brækket nakke,
og ulykken blev senere vurderet til at skyldes et punkteret dæk.
Da han døde, var han kun 32.
Men i sin korte karriere
havde han opnået nogle virkelig utrolige bedrifter.
I Formel 1 vandt ham 25 af sine 73 løb, hvilket procentmæssigt
lægger ham langt foran Hamilton, Vettel og selv Schumacher.
Han havde 33 pole positions, hvilket igen procentmæssigt
gør ham til den næstbedste nogensinde.
Lige bag Fangio.
Og så var der Grand Slam'erne, hvor en fører får pole position,
hurtigste omgang, sejren, og fører i alle løbets omgange.
Schumacher har fem Grand Slam, Senna har fire,
Jim Clark har otte.
Det er flere end nogen anden kører nogensinde.
Man tænker nok, at en mand med den slags evner
ville være højt agtet af andre kørere,
og man har ret.
Jeg blev inviteret til cocktailfest for Fangio, og han sagde til mig:
"Efter min mening var Jimmy Clark den bedste racerkører nogensinde."
Og fra Fangio
er der ingen større kompliment.
Og den femdobbelte verdensmester var ikke den eneste sydamerikaner,
der idoliserede skotten.
I Clarks gamle skole i Edinburgh
markerer en mindeplade hans bedrifter.
TIL MINDE OM JIM CLARK O.B.E. LORETTO 1949-52
Og i 1991 foretog den regerende verdensmester
en pilgrimsfærd til skolen...
EN HYLDEST FRA HANS SKOLE HANS NAVN GAV GENLYD VERDEN OVER
...for at vise sin respekt.
Om Clark sagde Senna blot:
"Han var min barndomshelt.
Han var den bedste af de bedste."
Og ligesom Senna døde Clark, da han kørte på sit absolut højeste.
Og som Senna, hvem ved så, hvor mange løb og mesterskaber, han kunne have vundet?
Han var standarden.
Sådan var det.
Det meste af det, jeg har opnået i motorsport, blev gjort
ved den måde, Jim Clark kørte.
Og jeg fulgte bare efter ham.
Han var en gentleman.
Han var en gentleman og en blid mand.
Det er en skam, han er ikke er her nu,
for det ville være rart.
Han var en fantastisk mand, det er utroligt.
Det hele er utroligt.
Ja.
Hvad jeg finder fantastisk, er, hvor mange mesterskaber han deltog i.
Kan du forestille dig Lewis Hamilton
stå ud af sin Formel 1-bil og sige:
"Jeg har ikke tid til interview, for jeg skal ud
og køre et touring-løb." Det ville han ikke.
Ja. Præcis. Og det gjorde han.
Det andet, der er værd at huske på, er, at i de tidlige 60'ere,
hvis man tog til Australien med fly, var der otte stop.
Og der var ingen liggesæder, der var ingen film.
-Man sad der bare. -Ja, og lad os ikke glemme,
at han steg af flyet, kørte et løb og vandt det selvfølgelig.
Så steg han på et andet fly og fløj direkte til Frankrig
og vandt et løb der.
Det er forbløffende. Alle har en favoritracerkører,
det har alle her nok.
Det er Senna, Schumacher, Villeneuve,
Romain Grosjean, Fangio.
Men hvis man bruger matematik til at måle en kørers storhed,
må man konkludere, at det var Jim Clark.
Farvel for i aften.