Hallo.
-Hallo. -Hallo, alle sammen.
Hallo!
Hallo.
Takk.
Takk. Og i denne uforglemmelige episoden...
Richard bruker et balltre.
James nynner i en bil.
Og jeg parkerer utenfor en katedral.
Tusen takk.
Dette er...
Dette er en Ford-basert episode, fordi
vi ble forbløffet over å høre at de vurderer å avslutte produksjonen
av Ford Mondeo.
Dette er enorme nyheter. I Storbritannia er å miste Mondeoen litt som
å miste kongefamilien.
Ja, og om det skjedde,
ville noen lage en dokumentar om dem.
Ja. Derfor har vi bestemt oss for at denne uken burde vi lage en dokumentar
om Fords mellomstore familiesedans bortgang.
Det er spennende.
Mondeos historie begynner faktisk allerede da verden var i svart-hvitt,
med denne, Ford Cortina.
Dette er skapelsehistorien.
Det første kapittelet i den viktigste boken
i britisk bilhistorie.
Den ble skapt i 1962, og bortsett fra CND-baklyktene
var den ikke noe spesiell.
Den var ikke revolusjonær som Minien, det var bare en vanlig familiesedan.
Ford bestemte seg derfor for at for å sette den på kartet,
ville de angripe verdens racerbaner,
som betydde at de måtte skape en høytytende versjon.
Verdens første raske Ford.
Og dette var det de endte opp med.
Livet blir ikke mye bedre enn dette.
Cadwell Park, en solskinnsdag,
Mk-1 Lotus Cortina.
Den er morsom.
Den hadde en revolusjonær 1,6 liters motor med dobbel kamaksel,
som høres ut som en biesverm.
Den kunne ruses helt opp til 8000 o/min,
og produserte 105 hestekrefter.
Resultatet var en spektakulær ytelse.
De veiklare bilene kunne kjøre 174 km i timen,
og trimmet til racing
økte det til 233.
Det var som et romskip på den tiden.
Og det beste av alt var at om du virkelig kjørte fort,
ville fronthjulet lette i svinger.
Ulempene var at den ikke stoppet ordentlig,
og at den hadde veldig lite veigrep.
Så overstyringen var umulig å forutse.
Den var også forbløffende skjør.
Ukebladet Autocar kjørte en i et år, 47 000 kilometer,
og på den tiden trengte den seks bakaksler,
tre sett bakhjulsoppheng
og sikkert en haug nye halvaksler også,
fordi de var laget av sjokolade.
Men det gjorde ikke noe,
for Lotus Cortina ble ikke skapt for å holde et helt liv.
Den ble skapt for å holde rundt 40 minutter.
For det var så lenge et løp varte.
MAI, SILVERSTONE, ENGLAND
Tidlig på 1960-tallet var sedanbilløp i Storbritannia
den mest spennende bilsporten verden hadde sett.
De store amerikanske Fordene kjørte ned stripene og inn i svingene,
en hær av Minier like i hælene på dem.
Det var et vakkert, knurrende kaos.
Men når støvet la seg, var det Lotus Cortina
som var vinneren.
Den vant mesterskapet i 1964,
og den skinte ikke bare på banene.
I 1966 vant den RAC Rally of Britain.
De kjørte en ned bobsleighbanen
på det italienske feriestedet som Cortina ble oppkalt etter.
Sånn ser den berømte bobsleighbanen ut
fra førersetet av den verdenskjente Cortinaen.
På dette punktet i historien hadde rasjonering
akkurat blitt erstattet av The Rolling Stones.
Skjørtene ble kortere, og alle slags rå ting foregikk.
Og den glamorøse Cortina fanget tidens humør perfekt.
Den var spennende.
Den første bilen som hadde fått familiemenn til å føle seg spesielle,
som om de ikke bare var slitne tannhjul.
Og det ble samme historien med Mk-2 Cortina og Mk-3.
Resultatet var spektakulært.
Hver tredje bil solgt i Storbritannia var en Ford,
og hver tiende var en Cortina.
Alle jeg har snakket med mens jeg forberedte denne filmen,
sa det samme. "Ja. Faren min hadde en sånn."
I crewet her, hvor mange har fedre som eide en Cortina?
Se på det. Det er alle, bortsett fra regissøren, så klart,
som har etternavn med bindestrek, så faren hans eide en Range Rover.
Uansett, poenget er
at dette var de bestselgende bilene Storbritannia hadde sett, med stor margin.
UANSETT HVORDAN DET ER UTE, ER DET FINT INNE
Det var ikke bare mannsjåvinisme og morsom kjøreopplevelse
Ford brukte for å gjøre familiesedanen sin kjent.
Der var også noen viktige forretningsting.
I Storbritannia sent på 1960-tallet, om du tjente 3000 pund i året,
ville myndighetene ta 41 prosent av det i skatt.
For å unngå det problemet betalte mange firmaer sine ansatte
litt mindre, men ga dem en bil for å gjøre opp for det.
Og den var ikke skattepliktig.
CORTINA HAR ALLE SVAR
Ford skjønte det
og skapte flere nivåer for å passe den typiske lederstrukturen.
De hadde en grunnmodell til selgeren,
L til salgssjefen.
Så hadde de XL med en klokke og låsbart hanskerom
til salgsdirektøren.
Og den mektige GT til direktøren.
Fords merkestrategi endret bokstavelig talt Storbritannias klassesystem.
Vi pleide å dømme folk etter hvordan de holdt kniv og gaffel,
eller om de sa "toalett" eller "do".
Men etter Cortina kom på banen,
var det basert på hva som stod på bagasjeromsluken din.
Fedrene våre forstod hva de merkene betydde,
og det gjorde vi også.
Dere møter meg i Doncaster, utenfor min gamle skole.
Jeg husker veldig klart at jeg kom ut av den døren en ettermiddag i 1969,
jeg hoppet og sprang ned her, jeg kom rundt denne stolpen her,
og merket at det stod parkert en 1600E der borte.
En ravgul E, akkurat som den.
Og faren min satt i den.
Og det var umulig.
E var kongen på haugen.
Den hadde fire skiver i dashbordet, som var av tre.
Rattet var laget av skinn og aluminium,
og den hadde rosefelger og tåkelys fremme.
Den var vakker og vidunderlig
og grenseløst spennende.
Jeg husker fortsatt
hvordan jeg følte meg.
Knærne mine ga faktisk etter.
Hårene i nakken min stivner nå på nøyaktig samme måte
som de gjorde den høstdagen for 50 år siden.
Jeg husker også det store ved klemmen jeg ga faren min
fordi jeg var så stolt av ham.
Han hadde en E.
E stod for "executive", sjef.
Faren min hadde en 1600E.
Det betydde at han var bedre enn hertugen av Edinburgh.
Noen år senere, i Sør-Wales,
gikk en annen ung gutt ved navn James May gjennom nøyaktig det samme.
Jeg var på besøk hos min venn Andrew Jones, ikke langt hjemmefra,
da hans far kom inn og sa at faren min hadde kommet hjem
og hadde en ny bil.
Så jeg gikk ut,
og parkert ved fortauet
stod en splitter ny Cortina GXL.
Jeg tenkte: "Det kan ikke være min fars nye bil."
Men det var det.
Dette var den helt nye Mk-3 Cortina.
Og fordi det var GXL-modellen, hadde den kromstriper på grillen,
vinyltak
og fire ekstra skiver som var vendt mot føreren.
Den hadde også noe ved navn turteller, det hadde jeg aldri sett før.
Men da jeg så på den,
ble jeg plutselig klar over at kroppen min kunne produsere sæd.
Men ikke alle barn i Storbritannia var like heldige som James og meg.
For noen av dem ble født i Birmingham.
BULL RING KJØPESENTER
Og man kunne ikke ha en Ford her,
for dette var hjemmet til British Leyland.
SALGSAVDELING
Jeg vokste opp her, i denne gaten.
Jeg husker dagen min far kom hjem med vår nye bil.
Jeg ba til Gud om at det skulle være en Cortina.
Men det var det ikke.
Det var en skuldersenkende skuffelse
ved navn Austin Allegro Estate.
Den har ikke engang fire dører!
Hva tenkte faren min?
Hvorfor gjorde han det mot oss? Jeg falt ned på mine barneknær,
kastet hodet bak og skrek mot himmelen.
Fugler lettet i hele Birmingham.
Hjorter i Stratford-upon-Avon så opp. Så forferdet var jeg.
Dette var toppen.
Dette var alt.
Dette var det beste vi, Hammond-familien, kunne klare.
Vi bodde i en forstad. Folk kjører forbi hele tiden.
De ser bilen din. De dømmer deg ut fra om du har en ønskebrønn eller en port.
Vi hadde denne i innkjørselen vår, der folk kunne se den.
Siden faren min hadde GXL,
fikk han bremseservo og vekselstrømdynamo som standard.
Beklager å fortsette å snakke om GXL, men vennen min, Lonnie,
hans far hadde bare en XL.
Så han var pakk.
Jeg gikk hjem fra skolen. Det var ikke fordi jeg ville ha mosjonen,
men fordi jeg heller ville gå, hinke eller krype 50 kilometer
enn å bli sett på vei inn i den!
Det er biler som denne,
mørke hemmeligheter som denne som skjuler seg i folks fortid,
som skaper seriemordere og psykopater.
Det er et mirakel at jeg ikke er det.
Det er ikke å være lav som gjør meg til en sint mann,
heller ikke at jeg er fra Birmingham, det er denne! Det er deg!
Jeg kunne ha vært stor, jeg kunne hatt stolthet, sosial stilling,
jeg kunne ha betydd noe, men du kom inn i livet mitt.
Faren min kjøpte en Mk-3 Cortina
fordi han hadde tre barn og ville at de skulle være trygge.
Og han visste at de ville være trygge fordi Ford hadde laget en film som sa det.
Vi har kosebamsene inne, vi har golfklubbene,
vi har racerbilen,
og om du ikke bærer med deg det,
men har en større familie, kan du pakke med dem også.
Selv med fem barn i baksetet
kan du kjøre mer eller mindre avslappet, trygt vitende om at
de blir holdt innenfor Cortinas fire dører med barnesikre låser.
Jeg har aldri kjørt en sånn før, og jeg har ærlig talt aldri ønsket det,
for det ville være som å møte en barndomshelt.
Men jeg elsker den. Dette...
Jeg tror du ser dem bedre nå, ikke sant?
Hva med denne? Sånn ja.
I 1974 hadde vi regelmessige strømbrudd
på grunn av gruvearbeiderstreiken, og det var ingenting å gjøre
i vårt helt bekmørke hus.
Så jeg pleide å gå ut og sitte i min fars bil og late som jeg kjørte den,
som var flott, ikke minst fordi man kunne skru på lyset,
som man ikke kunne gjøre i huset.
Lys.
Jeg elsket strømbruddene.
Alle andre steder enn Birmingham var alle, unge og gamle, forelsket
i Fords firedørs-sedan.
På grunn av denne kjærligheten solgte Ford en Cortina et sted i Storbritannia
hvert 47. sekund.
På 20 år solgte de 2,6 millioner av dem.
Og, la meg si det sånn, British Leyland brukte dobbelt så lang tid
på å selge halvparten så mange Minier.
Cortina hadde blitt en del av Storbritannias essens.
Den var vår eksistens' nitrogen.
Men 22. juli 1982...
Ford - DEN SISTE CORTINA 1962-1982
...stoppet Ford produksjonen.
Og det var slutten på det.
-Flott. Trist historie om Cortinaen. -Ja, det er det.
-Men faktisk en flott historie. -Den fortsetter.
-Ja. -Føler du deg bedre?
Ja. Litt.
Jeg vil bare gjøre én ting.
Kan jeg spørre hvor mange av dere som hadde fedre med Cortina?
-Dette er... Se på det. -Ja.
Det er en forbløffende mengde. Utrolig.
Ja, det er det.
Det får meg til å føle meg... Bare for å sette dette litt i perspektiv:
Ford solgte 2,6 millioner Cortinaer.
Austin solgte 57 000 Allegro Estater.
Synd at en av dem var til din far.
Der har du pokker så rett.
Det ødela livet mitt.
Vi skal fortsette Ford-historien senere,
men nå er det på tide
at vi sender ut pratens plastikkpose
for å plukke opp debattens hundebæsj
fra fortauene på Samtale-veien.
SAMTALE-VEIEN
Jeg vet ikke.
Den gjør det den vil.
Så, til tross for den kule grafikken,
har vi ikke tid til en tradisjonell Samtale-vei denne uka.
Nei, fordi vi er opptatt
med viktig dokumentarskapingsarbeid.
Ja, derfor vil jeg snakke om karosserifargede støtfangere.
-Det burde du. -Ja, for i gamle dager,
om du kjørte på motorveien og en bil kom opp bak deg,
og de hadde støtfangere som var samme farge som bilen,
mens du bare hadde svarte støtfangere av plast, visste du at du måtte flytte deg.
-Ja, de... -De var bedre enn deg.
Ja, de var bedre enn deg på grunn av det.
Ok, hva om du kjørte på motorveien
og så i bakspeilet, ikke sant?
Og så så du at bilen bak deg hadde nakkestøtter.
Helt sant, nakkestøtter,
jeg pleide å se på dem som folk nå for tiden ser på super-yachter.
-De var uoppnåelige. -Ja.
-Man kunne ikke ha... -Dette var symbol på rang.
Om du hadde soltak, var du en keiser.
Hva om du hadde elektrisk soltak?
Herregud! Da var du nok fra verdensrommet. Du var en verdensrom-keiser.
Ja. Få se om jeg kan forklare dette
på et språk som folk under 40 forstår, ok?
Det er det samme som å søke på jobb.
Sjefen din sier: "Vi skal gi deg en betalt bil,
"men vi skal gi deg en telefon.
"Og denne telefonen kan brukes til å ringe.
"Og så, om du jobber veldig hardt i et par år,
"vil vi gi deg en iPhone L,
"og du kan bruke den til å skrive tekstmeldinger også.
"Og så, om du blir hos oss i 30 år og du aldri tråkker feil,
"kan du få en iPhone GXL."
Fordi det... Jeg aner ikke hvilken denne er.
Jeg vet ikke. Er det en 7, 8 eller 9? Jeg vet ikke.
Nei, du vet ikke, men under 1970-tallets regler, ville du ha visst det,
fordi den ville ha et stort merke med GXL på.
Ja, og en kromstripe på utsiden og tåkelys her.
-Den ville det. -Nettopp. Du ville visst det.
Dette er tingen. De var rangens merker,
og alle kunne se dem.
Og det var verdenen vi bodde i.
Faren min, da han hadde 1600E, så fikk han en liten bulk fremme.
Ford-verkstedet erstattet den skadde grillen med en fra en 1600 Super.
Og faren min sa: "Det gjør ikke noe!"
Men det gjorde det!
Det er viktigere enn Vietnam-krigen.
Han ble offentlig ydmyket.
De sa: "Du har ikke virkelig en 1600E, det er krom i..."
Det er en 1600E! "Dere har bare installert tåkelys."
Vi har ikke det! Vi har en, helt sant!
-Det betydde så mye. -Det gjorde virkelig det.
Du hadde en 1600E, ikke sant?
Ja. Ti år etter at faren min solgte sin, kjøpte jeg meg en.
Bra gjort. Det var oppfinnsomt.
Sier mannen som hadde som sin første bil...
...en Toyota Corolla?
Det var faktisk en Liftback.
Men jeg endret min 1600E.
Jeg satte et Debbie Harry-merke midt på rattet.
Pelsforete dører,
Wolfrace-seter
og et sportsluftfilter i krom,
og jeg sa til kompisene mine: "Det gir 40 ekstra hestekrefter."
Det gjorde ikke det. Men det sa jeg til alle vennene mine.
-Vet du hva du gjorde der? -Hva?
Ved å feste de ekstra delene på bilen, som sportluftfilteret,
kalte du deg selv Jeremy Clarkson, ridder,
når du ikke var det.
Det er litt som det.
Med de pelsforete dørene hadde du blandet deg inn i klassesystemet.
Men la oss ikke glemme dette.
Du endret din Corolla
ved å kjøre den inn i en Volvo.
Ja, jeg gjorde det.
Jeg gjorde det. Det var mitt første krasj.
Det første av mange.
Ja, greit.
Du satte trenden for livet ditt.
-Jeg fikk teken på det senere. -Hans avgjørende øyeblikk.
-Ja. "Jeg liker å krasje." -Ja, greit.
"Jeg skal leve av dette."
"Der skjedde det igjen."
Og jeg gjorde det.
Og... Ja.
Nettopp.
Kjære vene.
Vet dere...
-Jeg har aldri eid en Ford. -Hva?
-Nei.
Det er som å si at du aldri har eid din egen penn.
Jeg har aldri kjøpt frimerker.
Ja. Selv jeg har klart å eie en Ford.
Virkelig?
Etter jeg hadde forlatt Birmingham, gikk jeg videre,
og jeg eide to, men på en måte i den samme bilen.
Fronten av én og bakenden av en annen.
Det var helt håpløst.
Var de samme farge?
Da jeg kjøpte dem, var de ganske like, ja.
Dette er...
Det er ikke egentlig Samtale-veien, er det vel?
-Nei. -Det er mer som erindringsveien.
Uansett må vi nå tilbake til Cortina.
Ja, for da den ble drept i 1982,
ga ikke Ford opp ideen
om en mellomstor familiesedan som solgte flere millioner,
de fant en erstatter.
Den het Sierra. Her er et bilde av den.
Og til å begynne med var den litt stygg.
Ja.
Da den kom ut, sa alle at de hatet
den futuristiske, aerodynamiske formen.
De sa den så grusom ut, som en geléform.
Og så fant alle ut at aerodynamikken ikke virket.
Den klarte seg fint når den kjørte rett frem.
Men når den ble truffet av kryssende vind,
eller kjørte forbi en lastebil på motorveien,
ville den surre rundt som en fyllik.
Ja, et annet problem var at bilsamfunnet hatet den på grunn av fronten i plast...
Om du krasjet, ville den sprette tilbake på plass, som var flott.
Men man visste ikke at alt bak den faktisk var smadret.
Ja.
Ford bestemte seg for at det bare var én måte å få alle til å bli forelsket i
deres nye mellomstore familiesedan,
å gjøre noe de hadde gjort før.
Lage en rask versjon.
De endte opp med dette.
Sierra RS Cosworth.
En bil som kunne kjøre 240 km i timen.
Det var 1986. Mange biler kunne nå 240, men ingen Forder.
Det var galskap.
BMW og Mercedes kunne ikke tro det.
Dette var som om gartneren kom inn i stuen
og sparket ut baronens tenner.
Blåblodene ble helt knust av dette,
denne arbeideren.
Sierra-muskelbilen kom fra Cosworth,
den britiske ingeniørbyggeren hvis mest berømte Formel 1 V8
hadde tatt svimlende 176 Grand Prix-seire.
De tok en kjedelig støpejernsmotor fra en sedan
og ga den dobbel kamaksel,
en turbo på størrelse med et søppelspann,
og gjorde den om til et mesterverk.
Denne ble bygget for å være en hardtarbeidende enhet,
som du ser.
SJEKK OLJEN DAGLIG
Men det interessante ved denne motoren er at om du ser nøye etter,
ser du at der er enda et sett injektorer,
som faktisk ikke var koblet til noe.
De ble installert fordi Ford visste at de ville være nødvendig
når de gjorde det de alltid gjorde med familiebilene sine,
å kjøre løp med dem.
Med injektorene aktivert og større turboer satt inn
produserte racerbilene hele 525 hestekrefter.
De var ustoppelige.
Ford Sierra Cosworth, sin tids beste sportsbil.
På sin tid vant Sierra 84 prosent av alle løp den deltok i.
Åttifire prosent!
Det gjør den til den mest vellykkede racerbilen noen gang produsert.
Jeg skulle gjerne møte en fører som kjørte en og ikke vant.
"Ja, jeg hadde det beste verktøyet for jobben,
"og alle andre enn meg vant med den.
"Jeg har sparken, ikke sant?"
For å holde veiens rakett gående i riktig retning
oppgraderte de hjulopphenget,
en begrenset selvsperrende differensial, og dens mest berømte trekk:
Den digre bakskjermen.
Og den skjermen sier alt om Cosworth.
Sammenlignet med voksne ting fra Mercedes og BMW sier den:
"Drit og dra! Jeg bryr meg ikke om hva du mener om meg."
Men den hadde også et formål, å skape nedadrettet vertikalkraft,
som, ifølge menn ved navn Gav i alle puber med flatt tak i landet,
betydde at Sierra kunne kjøre opp-ned på taket av en tunnel.
Jeg er ikke så sikker på det. Bilen er fortsatt ganske livlig.
Den henter frem det verste i deg.
Dette er som en veldig fæl kompis.
Den du virkelig liker,
men ingen liker at du er sammen med ham.
Cosworth gjorde Sierra
til en av de mest attråverdige bilene på planeten.
Og siden den bare koster 17 000,
seks tusen mindre enn en BMW M3,
kunne din lokale bygningsarbeider ha en.
Men mens alle ville ha Fords siste arbeiderklassehelt,
var ikke alle klare for å betale for den.
Råkjørere...
Råkjørere i en stjålet Sierra Cosworth...
Kjører rundt et boligfelt i Newcastle...
Det høytytende kjøretøyet er tyvenes favoritt.
DEN MEST STJELBARE BILEN I NORD
Sent på 1980-tallet økte bilkriminalitet veldig,
og Cosworth var på toppen.
SKURKENS YNDLINGSMOTOR
Her var en bil med ytelsen til en superbil og låsen til et hageskur.
Med fem sekunder og en skrutrekker kunne du også eie en Sierra Cosworth.
Og hva enn du gjorde etterpå, kunne ikke politiet ta deg.
Ford prøvde å ordne dette ved å bli kvitt skjermen
og sette den kraftige motoren i et rolig, firedørs-skall
for å lage dette, Sierra Sapphire Cosworth.
Men det virket ikke.
Om noe var forbryterne takknemlige.
"Takk. Bakdører.
"Da er det lettere for karene å komme inn etter et bankran."
Men til slutt... Hva?
For Guds skyld.
Ting ble så ille at innen tidlig på 1990-tallet
hadde Sierra Cosworth fem og en halv gang høyere sjanse
til å bli stjålet enn noen annen bil.
Mange eiere meldte fra at de ble forfulgt av kriminelle
som ventet på at de skulle parkere, så de kunne stjele den.
Og det ville minske gleden ved å eie den, om jeg er ærlig.
Ford ble så desperate
at de senket prisen på Cosworth med 7000 pund,
verdien på en hel Fiesta, bare for å få solgt dem.
Og selv det hjalp ikke.
Det var mange rapporter på den tiden om Cosworth-eiere
som fikk forsikringspremier som var høyere enn bilens verdi,
og til slutt ble det ikke bare dyrt å forsikre en Sierra Cosworth,
men umulig. De kunne ikke forsikres.
Men innen da gjorde det ikke noe.
Sierra Cosworth hadde gjort jobben sin,
akkurat som Lotus Cortina hadde 25 år tidligere,
ved å få en vanlig familiesedan til å virke utrolig kul.
-Jeg satt bare og siklet. -Det er en legende.
-En ekte legende. -Ja.
Sikler her.
Jeg elsket...
Jeg forgudet Sierra Cosworth.
-Den var fantastisk. -Nydelig.
Ja, helt nydelig.
Men jeg må gjøre litt mer dokumentararbeid.
-Ja, det tror jeg. -For Cosworth
var ikke det viktigste ved Sierra.
Det viktigste var at Sierra endret det britiske Arbeiderpartiet.
Virkelig?
Den gjorde virkelig det. En ung Tony Blair var ute og drev valgkamp en dag,
da han så en mann vaske Sierraen sin i oppkjørselen, så han gikk bort til ham,
og Arbeiderpartiets tanke på den tiden,
som nå, var å få mannen ut av bilen sin og tilbake der han hørte hjemme,
på en buss, ikke sant?
Tony Blair innså at denne mannen ikke ville kjøre buss,
han ville ha en bedre Sierra, en raskere Sierra, en Sierra med nakkestøtter.
Så han skapte det nye Arbeiderpartiet som et resultat av den samtalen.
Og startet så en ulovlig krig.
Han gjorde det.
Vel...
Han gjorde det.
-Han gjorde de to... -Drev litt bort.
Han gjorde de to tingene, ja.
Skal vi gå tilbake til bilen?
-Ja, god idé. -Greit.
For vi må nå finne ut hvor rask...
Få se om jeg fortsatt kan si det riktig, Cozza.
-Du klarer det fortsatt. -Det er bra.
Cozza. Dere skjønner hva jeg mener.
La oss se hvor rask den er rundt Eboladromen.
Og der kjører den. Forsiktig av streken, men så spinner hjulene
når turboen våkner til live og kaster den ned i Er ikke.
En 1980-talls gir-trening der,
og mye krengning på de myke 1980-talls fjærene.
Se på det!
Hun kjører som om den er stjålet, som den ville ha vært for 30 år siden.
Sånn ja. Litt overstyring inn i Ditt navn her.
Man ser ikke det i moderne biler.
Og nå forsvinner turboforsinkelsen når den fyrer ned Er ikke.
Dette blir ikke den raskeste bilen vi har sett, men jeg vedder på
at Abbie koser seg der inne.
Ok, hard bremsing for Gammel dames hus, bryter seg inn,
holder den pent gjennom høyre- og venstresvingen.
Og nå, tilbake på gassen for å komme ned til Transformatorstasjonen.
Motoren skriker: "Hei, Gary!"
Sånn ja, bremser, putter den inn som en sportsbilsjåfør.
Bare Sauejordet gjenstår.
Ikke mye drama der, og vi er over streken!
Det så flott ut. Spennende.
-Jeg ventet den fulle... -Ja.
...krysstyringen, men nei.
Den har firehjulsskrens, akkurat som Lotus Cortina.
Det er det de gjør.
La oss se hvor raskt Abbie fikk den rundt Eboladromen.
RUNDERESULTATER
La oss se tiden. Raskere enn jeg trodde.
-Hva? -Den er raskere enn en Lamborghini.
Jeg sa at den var treg.
Den er faktisk tregere enn en Ford Sierra.
Men det interessante for meg er at den er raskere enn en Ford Fiesta ST200,
og de har like mye kraft, ikke sant? Rundt 200 hestekrefter.
-Den har det, ja. -Ja.
Jeg tror det viser at til tross for alle forbedringene
i hjuloppheng og dekk kan man ikke slå noe
med en stor, flott turbo.
Nettopp.
-Turboen gjør jobben. -Nettopp.
Uansett, kan jeg fortsette dokumentaren?
-Ja, gjør det. -Ja.
For Ford sluttet å lage Sierra i 1993,
og bestemte seg for å eksportere ideen som hadde revolusjonert Storbritannia,
til hele verden.
De skapte noe de kalte en verdensbil.
Noe som ikke var bare for alle her, men for alle overalt.
De kalte den Mondeo.
Og den oppnådde noe ingen biler i historien har klart.
I årenes løp har Richard, James og jeg kjørt nesten alle mulige biler.
Vi har snakket poetisk om mange av dem,
siklet over utseendet,
eller håndteringen,
eller måten de får røttene til penisene våre til å bruse på.
Men det er utrolig nok bare én bil som vi alle liker.
Denne, Mondeo ST Estate.
La oss være tydelige. Det er mange biler vi ikke liker.
-Ja. -Ja.
-Nissan Juke... -Jeg hater den. Boblen.
Boble er en god en. Alle hater den.
Nissan Qashqai.
-Ja, den. -Ja. Den er god.
-Audi Q5. -Ja, liker ikke den.
-Vi hater alle den. -Og Q7.
-Og Q7. Alle hater den. -Ja. Alle hater den.
-Jaguar X-Type. -Ja, vi hatet den, alle sammen.
Den nye Land Rover Discovery.
-Ja. -Ja.
BMW X3.
-Ja. -Ja.
Mini Countryman.
-Ja. Hater den. -Alle tre hater den.
Så vi har etablert at det er mange, mange biler ingen av oss liker.
Men biler vi liker...
-Det er denne. -Det er denne.
Hva med Subaru Legacy Outback?
Jo. Men front-differensialen er dårlig.
Den kan ikke ta en sving selv om du kjører sakte.
Så det er irriterende.
-Så det er bare denne. -Ja.
Bare denne.
Jeg liker at det er den raske versjonen,
men den var likevel behagelig.
-Setene var flotte. -Jepp.
Den er god å kjøre. Bråker ikke for mye.
Den er bare sivilisert.
Jeg liker at det var en ekte, praktisk bil
med stort bagasjerom, og Ford hadde vett til å gi den fem dører...
-Ja. -Som er noe Austin ikke tenkte på
-med Allegro. -Nei, det er sant.
Jeg liker farten.
Det var overraskende.
V6-motor, 200 hestekrefter.
Null til 100 på sju sekunder. Toppfart på 240 km i timen.
Den så ikke sånn ut, men den var like rask som Cosworth.
Og da de gjorde den om til ST 220 i 2002,
så den bra ut også.
De burde ha solgt millioner av den.
Men det var et problem.
Denne.
Den første såkalte flerbruksbilen,
Toyota Picnic.
I 1996, da den ble introdusert,
lo vi av den fordi den virket så dum.
Hvorfor kalle opp en bil etter noe du kan gjøre i den? "Picnic".
De hadde ingen Toyota Tannlege, hadde de?
Honda Dra på butikken.
Det er bare en vanlig ting, det er ikke spennende.
Volkswagen Offentlig sex.
-Det er en dum idé. -Det er bare dumt å gjøre.
Den koster like mye som en Mondeo. Den var bare litt høyere.
Ja, det er i tilfelle hodet ditt plutselig vokser.
Var det moderne å bruke hatter fra viktoriaperioden...
-Nei! -...på den tiden?
-Nei, det var ikke det. -Da har de ingen unnskyldning.
Hvorfor skulle man... Med mindre du har en husarlue limt fast...
-På hodet ditt. -...på hodet ditt...
Det finnes ingen annen grunn, og det som plager meg, er
skaden dette voldte barna.
"Kom ut og se den nye bilen, barn."
Den er...
-Den er bare litt latterlig. -Det!
"Er det bilen vår?" Den er avskyelig!
Den er dyster.
Den har store vinduer så folk vil se meg i den.
Det står faktisk "familiens morobil" på den.
Det gjør det. Hva er morsomt ved den?
Det er ikke morsomt.
Da den kom, trodde vi at det ville være kortlevd,
som culotte-bukser, frityrstekt brie,
crocs eller tatoveringer.
Noe man tenker: "Det var gøy",
men så innser fem minutter senere at det faktisk er latterlig.
Men nei. Denne idiotiske tanken om en høy bil ble faktisk populær.
Renault kom med sin versjon, som de kalte Scenic,
og snart hadde alle det.
Mazda, Fiat, Vauxhall, alle.
Tenk på hva du startet, din jævel.
Du fortjener dette, og du får det.
Og du får mer av det.
En ny bil er flott, men ikke når det er deg!
Å, du har et speil igjen.
Tenk på hvor mange liv du har ødelagt.
Du er moderne tiders Allegro Estate,
og du fortjener dette.
For å gjøre vondt verre for Ford bestemte den britiske regjeringen seg
i 2000 for at firmabiler skulle skattes som inntekt.
Ja, da måtte folk kjøpe sine egne biler,
og mange reagerte med å ikke kjøpe seg biler.
Siden renten var så lav, ga det mer mening å lease.
Og om du skulle gjøre det, hvorfor ikke velge en BMW
eller en Mercedes?
Mens forråtnelsen fikk fotfeste, gjorde Ford som de pleide
og tok racing på alvor.
Og se Tom Kristensen bli knust
av Alain Menu i Forden.
I 2000 kom de på første-, andre- og tredjeplass
i British Touring Car Championship.
Alle tre Fordene er på første rad igjen for sprinten...
Og året etterpå gikk Mondeos salgstall opp litt.
Fords sjåfører tar over seierspallen.
Men så sluttet de å kjøre løp.
Og det kom flere flerbruksbiler, og det ble billigere å lease en Mercedes,
og effekten det hadde på Ford, var slående.
I 1994 solgte de 127 000 Mondeoer i Storbritannia.
I 2017 var det nede i 12 000.
Og 85 prosent av de 12 000 var flåtesalg,
til leiebilselskaper og politiet.
Det betyr at bare 1900 Mondeoer ble solgt til privatpersoner.
Ja. Folk som faktisk gikk og kjøpte en?
Ja. 1900.
Og om du tenker på det, har Ford 500 forhandlere i Storbritannia.
-Jaså? -Ja.
Hver av dem tok to Mondeoer i året.
Jøss, ja! Til demonstrasjon, ja.
Så i realiteten har vi...
Ni hundre å snakke om.
Ni hundre personer sa: "Jeg vil kjøpe en sånn bil med pengene mine."
Ja, 900 personer.
Og de pleide å selge 127 000 i året.
Det er forbløffende.
Jeg vet det.
I USA går det så dårlig
at Mondeo vil bli fjernet fra selgerne i år.
Og det er antatt at ikke lenge etterpå
vil den forsvinne fra resten av verden også.
Og når det skjer, vil Storbritannia ha mistet mye mer enn bare en bil.
Mondeo var ikke elegant eller spektakulær.
Den vant aldri Le Mans. Den fikk ingen Nobelpris.
Den skrev ikke Vredens druer.
Den var bare kompisen din, noen du likte å gå på puben med.
Og her er saken. Når noen elegante eller spektakulære
som for eksempel Mick Jagger dør, så blir det trist.
Men når kompisen din dør, er det knusende.
Så for å gi denne bilen den avskjeden den fortjener,
har vi reservert katedralen i Lincoln.
Og invitert noen likesinnede sjeler for å markere dens bortgang.
Det blir en begravelse for en venn.
Noen har allerede møtt opp. Se på det.
-Stort, ikke sant? -Veldig.
Verdens høyeste bygning i 250 år.
Hvor mange tror dere vil møte opp?
-Det er tirsdag ettermiddag. -Vi får kanskje 50.
Nei. Det kan bli 100.
-Hundre ville vært fint, ikke sant? -Ja.
Det var faktisk en del mer enn 100.
Så mange kom at trafikken i Lincoln ble stående stille.
Og vi måtte begynne begravelsen før alle hadde kommet.
Ford.
Du Ford og Herre, du som rår
Å gløym vår dårskaps vis
Forny vårt hjarte og vårt sinn
Lat opp vår munn ved Anden din
Til heilag lov og pris
Send himmels ro lik dogg som fell
Til striden er forbi
Tak strev og møde frå vår sjel
Og lat vårt liv få vitne vel
Om kvila du vil gi
Lat Anden i vårt hjarte bu
Med balsam og med trøyst
Lat tvilen vike for vår tru
I jordskjelv, storm og eld, kom du
Kom, linne susings røyst
Ja.
Det er veldig trist.
Det er...
Det er veldig trist, og det er ikke den eneste
britiske motorinstitusjonen som skal ta slutt.
Vi også.
Dette er ikke bare sesongens siste episode...
Beklager. Serien som dere kjenner den, den tar faktisk slutt,
med banen, publikum, oss tre
og veldig dårlig passende jakker hver uke.
Dette er den siste.
Det er det.
Og det er trist, men vi har gjort det sammen i 17 år.
Seksten.
-Ok, det... Du var sent ute. -Beklager.
Ja, han var det.
Men vi føler at tiden er inne for å gå videre.
-Ja. -Nei!
Nei!
Problemet for oss er at vi ikke kan...
Vi kan ikke kunngjøre noe så stort
og så bare gå ut av teltet, kan vi vel?
Nei, det kan vi ikke. Så vi har faktisk laget en filmmontasje
av noen av tingene vi har gjort, ikke bare hos Amazon,
men også hos våre tidligere sjefer hos BBC. Her er det.
Dette vil ta en evighet.
Da gjør vi det.
-Herregud. -Dette er...
Gulroten dens har kommet ut.
Kraft! Kom igjen!
Du må slippe!
Se på dette.
Ja!
Kom igjen!
Kjør!
Å dæven.
Vi er faktisk eksperter på å tulle rundt.
Er jeg død?
Jeg kan ikke tro at jeg ser...
Dette kan gå fryktelig galt.
Nå vet jeg hvordan det er å være Richard Hammond.
Den glipper.
Herregud!
Sannheten er...
Helvete. Beklager.
Hva er det dere to går med?
Jævler!
USA!
Jeg er veldig redd.
Sees der.
Balle.
Vi har reist langt!
Er det i orden?
Takk.
Takk. Men hør her,
-vi har ledd mye. -Ja.
Men det var fantastisk, ikke sant?
Alt er fantastisk. Jeg går bare tilbake i hodet...
-Kuen i Camaroen. -Ja.
-Toyotaen som ikke kunne ødelegges. -Ja.
-Oliver. -Ja.
Strandbiler over sanddynene.
-Ja. -Det var...
Å kjøre ned det... Det var med der.
-Å kjøre ned skibakken i... -I Jaguarer.
Det var noe av det beste jeg har gjort.
At hesten min parret seg med hesten din mens vi begge stod der.
Jeg likte ikke det så godt.
At han falt av hesten sin.
At han falt av motorsykkelen sin.
-Ja. -Uten stopp. Det var alltid morsomt.
Og det flotte var at på alle årene vi jobbet sammen,
med alle gangene noen av oss falt,
viste aldri noen sympati.
-Nei. -Brøt bare ut i latter med én gang.
"Han har skadet seg!"
Hele 17 år av at kompisene dine gir...
Har noen der ute gode minner?
Da James falt og slo hodet sitt.
Ja, at James slo hodet sitt i Syria, var morsomt.
I det minste husker jeg det ikke.
-Hva? -Campingvogner.
Bare campingvogner generelt sett.
Uendelig mange campingvogner. Campingvogner som falt fra hverandre.
Spitfire.
Å sitte i en Spitfire og se på kompisene dine, også i hver sin Spitfire, var...
Land Rover Defender!
Vietnam.
-Ja. Gud. Jeg hatet Vietnam. -Vietnam.
-Jeg likte det. -Jeg likte Vietnam,
jeg likte bare ikke å kjøre motorsykkel.
Italienske superbiler.
Vi har gjort italienske superbiler, altså, var ikke en italiensk superbil...
Nei, de billige.
De billige, jeg vet det, og jeg kjørte Maseratiens store bakende
gjennom frontruten på din Lamborghini.
Du kastet bokstavelig talt en motor på meg.
Ja, jeg kastet bokstavelig talt en motor mot hodet hans.
-Det har vært episk. -Robin Reliant.
Ikke slutt.
-Hva? -Ikke slutt.
-Fortsett. -Vær så snill.
Vel...
Vi har noen gode nyheter. Vi gjør ikke det.
-Hva? -Vi slutter ikke.
Vi kan ikke det. Da ville vi måtte få oss jobber.
Nei. Vi slutter faktisk ikke.
Nei. Sannheten er at Amazon elsker oss,
og vi elsker Amazon, så vi fortsetter litt. Greit?
Ja, vi blir her. Saken er...
Som jeg sa, vil programmet som dere kjenner det, ta slutt,
og det er veldig opprørende for oss.
Publikum,
denne typen ting, og banen.
Men hvem vil se oss dra på flere store eventyr?
Ja!
Lange turer.
Lange turer? Spesialepisoder!
-Hvem vil ha noen spesialepisoder? -Saken er...
Det er...
-Det er en... -Der er...
Takk.
Det er fortsatt store deler av verden vi ikke har vært i.
Så mange jeg ikke har fornærmet.
-Så mange biler han ikke har krasjet. -Det er sant.
Ja. Så selv om dette tar slutt,
fortsetter The Grand Tour.
Det fortsetter.
Vi vil trenge gåstaver og bleier.
-Vi vil det. -Ja.
Så, selv om dette ikke er adjø for oss,
er det adjø for dette.
Vil noen kjøpe et telt?
Vi ses. Ha det bra.
-Ses snart. -Takk, dere.