Hej.
-Hej. -Hej, allihop.
Hej!
Hej.
Tack.
Tack. I det här oförglömliga avsnittet...
Richard slår ett slag.
James sitter och brummar i en bil.
Och jag parkerar utanför en katedral.
Tack så mycket.
Det här är...
Det här avsnittet är lite Fordbaserat,
för häromdan fick vi reda på att de funderar på att sluta producera
Mondeo.
Det är en jättestor nyhet. Att förlora Mondeo är i Storbritannien
lite som att förlora kungafamiljen.
Ja, och om det hände
skulle nån göra en dokumentär om dem.
Just det. Därför ville Grand Tour denna veckan göra en dokumentär
om Fords medelstora familjebils bortgång.
Det är intressanta grejer.
Mondeos historia börjar långt tillbaka i tiden, när världen var svartvit,
med den här bilen, Ford Cortina.
Det här är Begynnelsen.
Första kapitlet i den allra viktigaste boken
i den brittiska motorhistorien.
Den kom ut 1962 och frånsett bakljusen med antikärnvapensymbol,
var den inget särskilt.
Den var inte revolutionerande som Mini, det var bara en vanlig familjebil.
Ford bestämde sig därför att för att vinna popularitet
skulle de sätta den på världens racerbanor,
alltså måste de skapa en ny, högpresterande version.
Världens första snabba Ford.
De skapade den här.
Livet blir inte bättre än så här.
Cadwell Park, solig dag,
Mk-1 Lotus Cortina.
Den här bilen är jättekul.
Den hade en revolutionär 1,6-liters kamaxlad bimotor
som låter som en arg bisvärm.
Den gick på högvarv ända upp till 8 000 rpm
och hade 105 hästkrafter.
Resultatet var spektakulär prestanda.
De vanlig bilarna kom upp till 175 km/h,
och de tävlingstrimmade
upp till 235 km/h.
Det var som den tidens rymdskepp.
Och det bästa var, att om man pushade den riktigt
kunde den lyfta framhjulet i kurvorna.
Nackdelen var dålig bromsförmåga
och dåligt väggrepp.
Så det var en överstyrd galning.
De var också otroligt sköra.
Magasinet Autocar körde en i ett år, 4 700 mil,
och under den tiden bytte de ut sex bakaxlar,
och tre bakupphängningar
och antagligen massor med nya drivaxlar också,
för de var som gjorda av choklad.
Men det spelade ingen roll,
för Lotus Cortina var inte gjord för att hålla länge.
Den var gjord för att hålla i cirka 40 minuter.
För så länge varade ett lopp.
MAJ
I början av 60-talet var sedan-racerlopp i Storbritannien
den mest spännande motorsporten som världen någonsin hade sett.
Stora, amerikanska Fordbilar dånade iväg på raksträckorna, och i kurvorna
hann gruppen av Mini ikapp dem.
Det var ett brummande, härligt kaos.
Men när dammet hade lagt sig var det Lotus Cortina
som vann.
Den vann faktiskt 1964 års mästerskap
och var inte bara framgångsrik på banan.
År 1966 vann den brittiska RAC-rallyt.
De körde till och med en utför bobbanan
i den italienska skidorten som hade gett Cortina dess namn.
Så här såg den berömda bobbanan ut
från förarsätet i den världsberömda Cortinan.
Vid den här tidpunkten i historien hade ransoneringen
precis ersatts av Rolling Stones.
Kjollängderna förkortades och allt möjligt häftigt pågick.
Och den glamorösa Cortina var ett perfekt uttryck för den nya stämningen.
Det var spännande.
Den första bilen som gjorde att den vanliga familjemannen kände sig speciell,
och inte bara som en hunsad hund.
Och det var samma sak med Mk-2 Cortina och Mk-3.
Resultatet var otroligt.
En av tre sålda bilar i Storbritannien var en Ford,
och en av tio var en Cortina.
Alla som jag har pratat med när jag förberedde den här filmen
har sagt samma sak: "Just det! Min pappa hade en sån."
Jag menar... Här i filmteamet, vems pappa hade en Cortina?
Ser ni? Det är alla, förutom regissören, såklart,
som har dubbelt efternamn, så hans pappa hade en Range Rover.
Men det jag vill säga är
att de var de absolut största storsäljarna någonsin i Storbritannien.
VÄDRET SPELAR INGEN ROLL, INUTI ÄR DET FINT.
Det var inte bara frodig sexism och rolig körning
som Ford använde för att göra sig ett namn som familjebil.
Det fanns även ett viktigt affärsskäl.
Om man tjänade 3 000 pund om året i Storbritannien i slutet av 60-talet,
tog regeringen 41 % i skatt.
För att kringgå det problemet betalade många företag sina anställda
lite mindre, men som mellanskillnad gav de dem en bil.
Och den var inte skattepliktig alls.
CORTINA HAR ALLA SVAR
Ford uppmärksammade det där,
och tog fram många olika nivåer för att passa den typiska företagshierarkin.
Det fanns en basmodell för försäljarna,
och L för försäljningsansvariga.
Sen hade man XL med klocka och ett låsbart handskfack
för försäljningschefen.
Och den kraftfulla GT för direktören.
Fords emblematiska policy bokstavligen ändrade Storbritanniens klassystem.
För vi brukade bedöma folk efter deras bordsskick
och om de sa "toalett" eller "badrum".
Men efter Cortinas frammarsch
baserade vi oss på vad som stod på bakluckan.
Våra pappor förstod vad de märkena innebar,
och det gjorde även vi.
Följ med mig till Doncaster, utanför min gamla skola.
Jag minns tydligt hur jag kom ut genom den dörren en eftermiddag 1969,
jag skuttade iväg och svängde runt hörnet här
och såg en 1600 E parkerad där borta.
En bärnstensfärgad E precis som den där.
Och i den satt min pappa.
Och det var omöjligt.
E-modellen var kungen.
Den hade fyra mätare på en instrumentbräda av trä.
Den hade en ratt i skinn och aluminium
och externt hade den specialfälgar och dimljus.
Den var vacker, underbar
och obeskrivligt spännande.
Jag minns fortfarande
tydligt hur jag kände mig.
Mina knän vek sig.
Nackhåret reste sig, precis som det reser sig nu på samma sätt
som den höstdagen för 50 år sen.
Jag minns även vilken stor kram jag gav min pappa,
för jag var så stolt över honom.
Han hade en E.
"E" stod för exekutiv, chef.
Min pappa hade en 1600E.
Det betydde att han var bättre än hertigen av Edinburgh.
Några år senare, i södra Wales
gick en annan ung pojke vid namn James May igenom exakt samma sak.
Jag var hemma hos min kompis Andrew Jones, som bodde granne med oss,
när hans pappa kom och sa att min pappa just hade kommit hem
och hade en ny bil.
Så jag gick ut,
och parkerad vid trottoarkanten
stod en splitterny Cortina GXL.
Och jag tänkte: "Det där kan inte vara min pappas nya bil."
Men det var det.
Det var den helt nya Mk-3 Cortina.
Och eftersom det var GXL-modellen, hade den kromad grill
och ett vinyltak
och fyra extra mätare som var vridna mot föraren.
Den hade en varvräknare också, nåt som jag aldrig hade sett förut.
Men när jag tittade på den
blev jag plötsligt medveten om att min kropp kunde producera säd.
Tyvärr var inte alla Storbritanniens barn lika lyckligt lottade som James och jag.
För vissa föddes i Birmingham.
Man kunde inte ha en Ford här,
för det här var British Leylands hem.
Jag växte upp här, på den här gatan.
Jag minns när min pappa kom hem med en ny bil.
Jag bad till Gud att det skulle vara en Cortina.
Men det var det inte.
Det var en fruktansvärd besvikelse
kallad Austin Allegro Estate.
Den hade inte ens fyra dörrar!
Hur tänkte min pappa?
Varför gjorde han det mot oss? Jag föll på mina barnknän,
kastade tillbaka huvudet och ylade mot skyn.
Fåglar över hela Birmingham flög iväg.
Hjortar i Stratford-upon-Avon tittade upp. Så stor var min förskräckelse.
Det här var droppen.
Det här var slutet.
Det här var det bästa som familjen Hammonds kunde komma med.
Vi bodde i en förort. Folk körde förbi hela tiden.
De ser ens bil. De bedömer en efter om man har en fontän eller en grind.
Vi hade den här på vår uppfart där folk kunde se den.
Eftersom min pappa hade GXL,
fick han servobroms och växelströmsgenerator som standard.
Ursäkta att jag tjatar om det här med GXL, men min kompis Lonnie,
hans pappa hade bara en XL.
Så han var en loser.
Jag gick hem från skolan. Inte för att jag ville röra på mig,
utan för att jag föredrog att gå, hoppa eller simma nästan fem mil
istället för att bli sedd i en sån där!
Det är bilar som den här,
som blir till mörka hemligheter i folks förflutna
och skapar seriemördare och psykopater.
Det är ett jävla mirakel att jag inte är en själv.
Det är inte det att jag är kort som gör mig till en arg man,
eller att jag är född i Birmingham, det är den här! Det är ditt fel!
Jag kunde ha blivit viktig, ha en värdighet, social ställning,
jag kunde ha spelat roll, men du kom in i mitt liv.
Min pappa köpte en Mk-3 Cortina
för han hade tre barn och han ville att de skulle vara säkra.
Och han visste att de skulle vara det, för Ford hade gjort en film där de sa det.
Vi har teddybjörnarna och golfklubborna med
och vi har en racerbil,
och om man inte har alla de sakerna
utan har en större familj, så får alla plats ändå.
Till och med med fem barn i baksätet
kan man köra mer eller mindre avslappnat, i den trygga vetskapen om
att de är säkra i fyrdörrars Cortinan med barnsäkra lås.
Jag hade aldrig kört en sån här tidigare, jag ville aldrig det,
för det skulle vara att möta en barndomshjälte.
Men jag älskar den. Den...
Fattar du bättre nu, va?
Vad sägs om den här? Här kommer den.
Under 1974 hade vi regelbundna strömavbrott
på grund av gruvstrejken och det fanns absolut ingenting att göra
i vårt becksvarta hem.
Så jag brukade gå ut och sätta mig i pappas bil och låtsas köra den,
det var jättesmart, inte minst för att man kunde tända ljuset,
vilket man inte kunde göra hemma.
Ljus.
Jag älskade strömavbrotten.
Utanför Birmingham var alla, unga som gamla, förälskade
i Fords fyrdörrars sedan.
Tack vare den kärlekshistorien, sålde Ford en Cortina någonstans i Storbritannien
var 47:e sekund.
På 20 år sålde de 2,6 miljoner bilar.
Jag kan säga det så här. Det tog British Leyland dubbelt så länge
att sälja hälften så många Minis.
Cortina hade blivit en del av själva Storbritannien.
Det var kvävet i vår existens.
Men den 22 juli 1982...
DEN SISTA CORTINAN 1962-1982
...satte Ford stopp.
Och det var slutet på den historien.
-Fint. Trist historia, Richard. -Ja.
-Men fin. -Den varade länge.
-Ja. -Känns det bättre nu?
Ja. Lite.
Jag vill bara... Jag vill bara göra en sak.
Jag vill bara fråga, hur många av era pappor hade en Cortina?
-Det är... Titta. -Ja.
Det är förbluffande många.
Ja.
Det får mig att känna mig... För att ge er lite perspektiv,
så sålde Ford 2,6 miljoner Cortina.
Austin sålde 57 000 Allegro Estate.
Synd att din pappa var en av köparna.
Det har du jävligt rätt i.
Det förstörde mitt liv.
Okej, vi återkommer till Fords historia lite senare,
men nu är det dags
för oss att använda pratplastpåsen
och ta upp lite hunddebattbajs
från trottoaren på Snackgatan.
SNACKGATAN
Jag vet inte.
Den gör som den vill.
Trots den där fräsiga grafiken
har vi faktiskt inte tid för en vanlig Snackgata den här veckan.
Nej, för vi är upptagna,
som vi sa, med ett viktigt dokumentärprojekt.
Ja, och det är därför som jag vill prata om karossfärgade stötfångare.
-Det låter bra. -Ja, för förr i tiden...
...om man körde på motorvägen och en bil körde bakom dig
och hade stötfångare i samma färg som bilen
och du bara hade svarta i plast, visste du att du måste flytta dig.
-Ja, de... -De var bättre än du.
Ja, de var bättre än du tack vare det.
Okej, tänk dig att du kör på motorvägen
och tittar i backspegeln.
Du ser en bil bakom med nackstöd.
Ärligt talat var nackstöd
nåt som man då betraktade som man betraktar en lyxjakt nuförtiden.
-De var ouppnåeliga. -Ja.
-Man kunde aldrig ha... -De var en statussymbol.
Om man hade soltak var man kung.
Och om soltaket var elektriskt?
Herregud! Då var man nog från yttre rymden. En rymdkejsare.
Ja. Jag ska försöka förklara det
på ett språk som de under 40 kan förstå.
Det är samma sak som när man söker jobb.
Din chef säger: "Vi ger dig en firmabil,
"och du får en telefon också.
"Med den här telefonen, kan du ringa samtal.
"Om du jobbar riktigt hårt ett par år
"ger vi dig en iPhone L,
"som du kan skicka meddelanden med också.
"Om du stannar i företaget i 30 år utan att ha gjort några fel,
"får du en iPhone GXL."
För det är vad... Jag har ingen aning om vilken det här är.
Jag vet inte. Är det en 7, 8 eller 9? Ingen aning.
Nej, man vet inte, men på 70-talet hade man vetat,
för då hade den haft ett stort kromat GXL-märke på.
Ja, och kromade ränder och dimljus också.
-Just det. -Exakt. Så att det syntes.
Så var det. De visade statusen
så att alla kunde se den.
Det var den världen vi levde i.
När min pappa hade en 1600E, skrapade han framdelen lite.
Fordverkstaden ersatte den skadade grillen med en från en 1600 Super.
Min pappa tyckte inte att det spelade nån roll.
Men det gjorde det!
Det var viktigare än Vietnamkriget!
Han blev offentligt förödmjukad.
Folk sa: "Det är ingen riktig 1600E, titta, den har en kromad..."
Jo, det är en 1600E! "Ni har bara satt på dimljus."
Nej, det har vi inte! Vi har en riktig, jag lovar!
-De var viktiga saker. -Ja, verkligen.
Hade inte... Ni hade väl en 1600E?
Ja. Och tio år efter det att pappa hade sålt sin, köpte jag en.
Bra gjort. Det var fantasifullt.
Säger han vars första bil var en...
Toyota Corolla?
Det var faktiskt en halvkombi.
Men jag modifierade min 1600E.
Jag satte... ett Debbie Harry-märke på ratten.
Pälskantade dörrar,
Wolfrace-säten
och ett kromat sport-luftfilter
som jag sa gav mig 40 extra hästkrafter.
Det gjorde det inte. Men jag sa så till alla mina kompisar.
-Vet du vad du höll på med? -Va?
Genom att lägga till de extra delarna, som luftfiltret
kallade du dig i princip Jeremy Clarkson, medlem i brittiska kejsarorden,
fast du inte var det.
Lite så är det.
Du rubbade klassystemet med dina pälskantade dörrar.
Ja, men glöm inte...
Du modifierade din Corolla
genom att krocka med en Volvo.
Ja, det gjorde jag.
Det var min första krock.
Den första av många.
Okej. Ja.
Den satte en trend för livet, eller hur?
-Jag fick kläm på det. -Han kom till insikt.
-Ja. "Jag gillar att krocka." -Ja.
"Jag vill jobba med det här."
"En gång till!"
Och det gjorde jag.
Och... ja.
Exakt.
Herregud.
Vet ni...
-Jag har aldrig ägt en Ford. -Va?
-Nej.
Det är som att säga att man aldrig har ägt en egen penna.
Jag har aldrig köpt ett frimärke.
Till och med jag har lyckats äga en egen Ford.
Allvarligt?
Efter jag hade lämnat Birmingham gick jag vidare
och hade två stycken, fast i en och samma bil, typ.
Framdelen från en fastsvetsad med bakdelen från en annan.
Den var helt hopplös.
Hade de samma färg?
Ja, när jag köpte dem var de ungefär likadana.
Jaha, men...
Det här är inte riktigt Snackgatan, eller hur?
-Nej. -Det är mer en minnesstund.
Men nu måste vi gå tillbaka till Cortina.
Ja, för efter att den hade tagits bort 1982
gav Ford inte upp tanken
på en miljonsäljande familjebil i mellanstorlek,
så de tog fram en ny.
Den hette Sierra. Här är en bild på den.
I början var den rätt ful.
Ja.
När den kom ut, hatade alla den.
Den hade en futuristisk, aerodynamisk form.
De sa att den såg ut som en hemsk jellyform.
Och alla förstod att aerodynamiken inte funkade.
Den visade sig fungera bra på raksträckor.
Men när det blev motvind,
eller när den skulle köra om en lastbil på motorvägen
svajade den som ett fyllo.
Ett annat problem var att motorindustrin hatade den på grund av framdelen i plast.
Om man krockade, rätade den ut sig igen efteråt, vilket var jättesmart.
Men allt bakom den var sönderslaget.
Ja.
Ford bestämde att det bara fanns en sak att göra för att alla skulle förälska sig
i den nya mellanstora familjebilen,
nåt som de redan hade testat.
Skapa en snabbare version.
De tog fram den här.
Sierra RS Cosworth.
En bil som kunde köra i 240 km/h.
Det var år 1986. Många bilar kom upp till 240 km/h, men ingen Ford.
Det var helt galet.
BMW och Mercedes trodde inte sina ögon.
Det här var trädgårdsmästaren som kom till finrummet
och sparkade ut baronens tänder.
De blåblodiga besegrades
av arbetaren.
Sierras kraft kom från Cosworth,
den brittiska motorbyggaren vars mest berömda Formel 1 V8
hade vunnit otroliga 176 Grand Prix-segrar.
De tog en trist gjutjärnsmotor
och trimmade den med en dubbel kamaxel i aluminium,
och en turbo stor som en papperskorg,
och gjorde den till ett mästerverk.
Den var byggd för att jobba hårt,
och det syntes.
KONTROLLERA OLJAN DAGLIGEN
Men det intressanta med den här motorn, om man tittar noga,
är att man ser ett andra set med insprutningsventiler
som inte är kopplade till nåt.
De installerades, för Ford visste att de skulle behövas
när man gjorde det som folk alltid gjorde med sina familjebilar,
man tävlingskörde med dem.
Med insprutningsventilerna inkopplade och med större turbo
fräste racerbilarna iväg i hela 525 hästkrafter.
De var oslagbara.
Ford Sierra Cosworth, tidernas bästa touring-bil.
På sin tid vann Sierran 84 % av alla lopp den hade deltagit i.
Åttiofyra procent!
Det gör den till den mest framgångsrika racingbilen som någonsin har gjorts.
Jag skulle vilja möta en förare som har tävlat med en utan att vinna.
"Jag har det absolut bästa verktyget för jobbet,
"och alla andra har vunnit, förutom jag.
"Jag får sparken, va?"
För att få det här rullande rymdskeppet att fortsätta i rätt riktning,
har den trimmad upphängning,
differentialbroms och det mest berömda särtecknet,
den stora bakvingen.
Den vingen säger allt om Cosworth.
Jämförd med vuxna saker från Mercedes och BMW, säger den:
"Stick! Jag struntar i vad ni tycker om mig."
Men den hade även ett syfte, och det var att skapa nedtryck,
vilket enligt varje Johnny på alla stans syltor
innebar att Sierra kunde köra uppochned på taket av en tunnel.
Jag är inte så säker på det. Men den är rätt livlig.
Den tar fram ens stygga jag.
Det är som en dålig kompis.
En som man verkligen älskar,
men som ingen gillar att du är med.
Cosworth gjorde Sierra
till en av de mest åtråvärda bilarna i världen.
Och eftersom den bara kostade 17 000,
sex mindre än en BMW M3,
hade kvarterets hantverkare råd att köpa en.
Alla ville ha Fords senaste arbetarklassbil,
men alla var inte beredda att betala för den.
Tjuvåkare...
Tjuvåkare i en stulen Sierra Cosworth...
Kör runt i ett villakvarter i Newcastle...
Den trimmade bilen är biltjuvarnas favorit.
MEST LÄTTSTULNA BILEN I NORR
I slutet av 80-talet ökade bilstölderna avsevärt,
och Cosworth stod högst på listan.
SKURKARNAS FAVORITBIL
Det var en bil som presterade som en superbil, med lås som på ett skjul.
Med fem sekunder och en skruvmejsel, kunde man skaffa sig en Sierra Cosworth.
Och snuten hann inte ikapp en.
Ford försökte lösa det genom att ta av vingen
och sätta den kraftfulla motorn i en sober, fyradörrars kaross
och det blev den här, Sierra Sapphire Cosworth.
Men det funkade inte.
Tjuvarna var i alla fall tacksamma.
"Tack. Bakdörrar.
"Det gör det lättare för killarna att hoppa in efter bankstölderna."
Men ändå... Va?
Åh, herregud.
Det gick så långt i början av 90-talet
att Sierra Cosworth var fem och en halv gång mer trolig
att bli stulen än andra bilar.
Många bilägare rapporterade att de hade förföljts av tjuvar
som väntat att de skulle parkera för att sno bilen.
Och det tar bort glädjen att ha en, det förstår jag.
Ford blev så desperata
att de sänkte priset på Cosworth med 7 000 pund,
värdet på en hel Fiesta, bara för att öka försäljningen.
Men inte ens det fungerade.
Många av den tidens Cosworth-ägare rapporterade
att bilförsäkringen kostade mer än själva bilen,
och att försäkra en Sierra Cosworth hade inte bara blivit dyrt,
utan omöjligt. De gick inte att försäkra.
Men vid det laget, spelade det ingen roll.
Sierra Cosworth hade gjort sitt jobb,
precis som Lotus Cortina hade gjort 25 år tidigare,
genom att få en vanlig familjebil att verka jättecool.
-Jag sitter här och dreglar. -Det är en legend.
-Absolut legendarisk. -Ja.
Jag bara dreglar.
Jag fullkomligt älskade...
Jag avgudade Sierra Cosworth.
-Den var briljant. -Fantastisk.
Ja, helt fantastisk.
Men nu kommer jag med lite mer dokumentation.
-Ja, det tycker jag. -För Cosworth
var inte det viktigaste med Sierra.
Det viktigaste var att Sierra ändrade Labour-partiet.
Jaså?
Ja, det är sant. En ung Tony Blair var ute och värvade röster en dag
och såg en man som tvättade sin Sierra på uppfarten. Han gick fram till honom,
och på den tiden skulle Labour-partiet
försöka få mannen ur sin bil och sätta honom där han hörde hemma,
på en buss, förstår ni?
Men Tony Blair insåg att den här killen inte ville hoppa på en buss,
han ville ha en bättre och snabbare Sierra, en med nackskydd.
Så han gick hem och skapade det nya Labour-partiet utifrån det samtalet.
Och sen startade han ett olagligt krig.
Ja, det också.
Ja...
Han gjorde ju det.
Ja.
Han gjorde det.
-Han gjorde de två... -Vi avvek från ämnet.
Han gjorde de två sakerna, ja.
Kan vi gå tillbaka till bilen?
-Bra idé. -Okej.
Eftersom vi nu ska ta reda på hur snabbt...
Få se om jag fortfarande kan uttala det ordentligt, Cozza.
-Ja, det kan du. -Vad bra.
Cozza. Ni vet vad jag menar. Cozza.
Låt oss se hur snabbt den tar sig runt Eboladrome.
Där går starten. Lugnt över linjen, sen spinner hjulen
när turbon brummar till liv och katapulterar bilen in på Är Inte.
Åttiotalets växelbyte fungerar bra där,
och bilen vajar ordentligt på den mjuka 80-tals fjädringen.
Titta på det där!
Hon kör den som den hade stulits, som den hade blivit för 30 år sen.
Nu, så. Lite överstyrning in på Ditt Namn Här.
Sånt ser man inte med moderna bilar.
Turbon tvekar inte när den spurtar in på Är Inte.
Det här kommer inte att vara den snabbaste bilen vi har sett, men jag kan lova
att Abbie har jättekul.
Hård inbromsning vid Gamla Tantens Hus, den kränger sig in,
håller det prydligt i höger- och vänsterkurvan.
Och nu, full kraft och full fart igen till Substation.
Motorn skriker.
Hon bromsar och sladdar som en touring car-förare.
Bara Fårfältet kvar.
Inte mycket drama där, och över mållinjen!
Det där såg bra ut. Väldigt bra.
-Jag väntade mig... -Ja.
...att den skulle kränga, men inte alls.
Den fyrhjulsdriftar som Lotus Cortina.
Det är så de gör.
Nu ska vi se hur snabbt Abbie körde den runt Eboladrome.
VARVTAVLA
Nu ska vi se tiden. Snabbare än jag trodde.
-Va? -Tja, snabbare än Lamborghinin.
Jag sa ju att den var långsam.
Den är till och med långsammare än Ford Sierra.
Det intressanta är att den är snabbare än Ford Fiesta ST200,
fast de har samma hästkrafter, eller hur? Runt 200.
-Ja, det var den. -Ja.
Det visar, att trots alla förbättringar
vad gäller upphängning och däck, kan inget mäta sig
med en rivig, stark turbo.
Exakt.
-Turbon gör jobbet. -Exakt.
Kan jag gå tillbaka till vår dokumentär?
-Javisst. -Ja.
För 1993 slutade Ford att göra Sierra
och bestämde sig för att exportera idén som hade revolutionerat Storbritannien,
till hela världen.
De hittade på nåt som de kallade världsbilen.
Nåt som skulle passa alla, inte bara här, utan i hela världen.
De kallade den Mondeo.
Och den uppnådde nåt som ingen annan bil i historien hade lyckats med.
Genom åren har Richard, James och jag kört nästan alla bilar som finns.
Vi har pratat lyriskt om dem,
dräglat över deras stil,
eller deras körning,
eller hur det får våra penisar att reagera.
Men konstigt nog, finns det bara en bil som vi alla gillar.
Den här, Mondeo ST Estate.
Det finns många bilar som vi alla inte gillar.
-Ja. -Ja.
-Nissan Juke... -Jag hatar den. Bubblan.
Bra att du sa det. Vi hatar alla Bubblan.
Nissan Qashqai.
-Ja, den. -Ja. Bra exempel.
-Audi Q5. -Ja, den gillar jag inte.
-Vi hatar den. -Och Q7.
-Och Q7. Den hatar vi. -Ja. Allihop.
-Jaguar X-Type. -Vi hatar den allihop.
Den nya Land Rover Discovery.
-Ja. -Ja.
BMW X3.
-Ja, ja. -Ja.
Mini Countryman.
-Ja. Hatar. -Vi hatar den.
Så, vi har kommit fram till att det finns många bilar som vi alla hatar.
Men bilar som vi gillar...
-Det är den här. -Den här.
Men Subaru Legacy Outback, då?
Jo. Men främre differentialen är skit.
Man kan inte köra i en kurva om man åker långsamt.
Så det är lite irriterande.
-Så det finns bara den här. -Ja.
Den här är den enda.
Vet ni vad jag gillar? Det är den snabba versionen,
men den är ändå bekväm.
-Sätena är jättesköna. -Ja.
Den är skön att köra. Den för inte mycket oväsen.
Den är civiliserad.
Jag gillar att den är en rejäl, praktisk kombi
med ett stort bagageutrymme, och att Ford klokt nog har gett den fem dörrar...
-Ja. -Vilket är nåt som Austin inte tänkte på
-med Allegro. -Det är sant.
Jag gillar farten.
Vilken överraskning.
V6-motor, 200 hästkrafter.
Noll till hundra på sju sekunder. Toppfart, 240 km/h.
Den ser inte ut så, men den är lika snabb som Cosworth.
Och när den blev till ST 220, år 2002,
såg den även rätt ut.
De borde ha sålt miljontals av dem.
Men det fanns ett problem.
Den här.
Den första så kallade MPV,
Toyota Picnic.
När den först lanserades 1996
skrattade vi, för det verkade så dumt.
Varför döpa en bil efter nåt som man kan göra i den? Picknick.
Det finns väl ingen Toyota Dentist, eller?
Honda Pop to the Shop.
Det är bara nåt man gör, inte ens nåt spännande.
Volkswagen Dogging.
-Det är en dum idé. -Så omodernt.
Den kostade lika mycket som Mondeo. Den var bara lite högre.
Ja, ifall huvudet plötsligt växer.
Var det modern att ha på sig viktorianska hattar...
-Nej! -På den tiden?
-Nej, det var det inte. -Då finns det ingen ursäkt.
Varför skulle man... Om man inte har en rysk pälsmössa fastklistrad...
-På huvudet. -...på huvudet.
Det finns inget annat skäl och det som stör mig
är skadan som barnen kan ta.
"Kom och titta på min nya bil, barn."
Den är...
-Den är lite skrattretande. -Den där!
"Är det vår bil?" Den är hemsk!
Den är förskräcklig.
Den har stora bilrutor så folk kommer att se mig i den.
Det står faktiskt "kul familjebil" på den.
Det gör det. Vad är det för kul med den?
Den är inte kul längre.
När den kom, trodde vi att den skulle vara en kort trend,
som byxkjolar eller friterad brie,
Crocs eller tatueringar.
När man tänker: "Det där var kul",
men sen inser man fem minuter senare att det är fånigt.
Men, nej. Den här idiotiska idén om högre bilar började få fäste.
Renault tog fram en egen version som hette Scenic,
och snart började alla gilla det.
Mazda, Fiat, Opel, hela högen.
Tänk vad du startade, din skitstövel.
Du förtjänar det här och ska få det!
Du ska få mer.
En ny bil är jättekul, men inte när det är du!
Jaså, du har en spegel kvar.
Tänk på hur många liv du har förstört.
Du är moderna tiders Allegro Estate
och du förtjänar det här.
För att ytterligare förvärra saken för Ford, år 2000
bestämde den brittiska regeringen att firmabilar skulle beskattas som inkomst.
Det betydde att folk måste köpa sina egna bilar,
och många reagerade med att inte köpa nån bil alls.
Räntan var så låg att det lönade sig mer att leasa.
Och om man skulle göra det, varför inte ta en BMW
eller en Mercedes?
När det här började rota sig, återgick Ford till sitt ursprung
och satsade mer på motorsport.
Se på hur Tom Kristensen hamnar på efterkälken
efter Alain Menu i sin Ford.
År 2000, hamnade de etta, tvåa och trea
i British Touring Car Championship.
Alla tre Fordbilar i täten igen inför sista sprinten...
Och följande år gick försäljningen av Mondeo upp lite.
Fords förare trängdes på podiet.
Men sen slutade de med racertävlingar.
Och fler MPV dök upp och det blev allt billigare att hyra en Mercedes
och effekten på Ford var otrolig.
År 1994 såldes det 127 000 Mondeo i Storbritannien.
År 2017 var det bara 12 000.
Och 85 % av de 12 000 var massbeställningar
från hyrbilsföretag och polisen.
Det innebar att bara 1 900 Mondeo såldes till privata köpare.
Ja. Såna som faktiskt gick och köpte en.
Ja. 1 900.
Och tänk på att Ford har 500 återsäljare i Storbritannien.
-Eller hur? -Ja.
Var och en köper två Mondeo per år.
Javisst! Som demobilar.
Så egentligen...
Talar vi om 900.
Niohundra som faktiskt sa: "Jag köper en sån med mina pengar."
Ja, 900 personer.
När de brukade sälja 127 000 per år.
Det är förbluffande.
Jag vet.
I Amerika är det så illa
att Mondeo inte kommer att finnas till salu från i år.
Och man förutspår att strax därefter
försvinner de från resten av världen också.
Och när det händer, kommer Storbritannien att ha förlorat mer än bara en bil.
Mondeo var aldrig lyxig eller spektakulär.
Den vann aldrig Le Mans. Den fick aldrig Nobelpriset.
Den skrev inte Vredens druvor.
Det var bara din kompis, nån du åkte till puben med.
Och så här är det. När nån viktig eller berömd,
typ Mick Jagger dör, kommer det att vara sorgligt.
Men när vår kompis dör är det hjärtskärande.
Så för att ge den här bilen ett värdigt farväl
hade vi bokat Lincoln Cathedral.
Och bjudit in några likasinnade för att markera dess bortgång.
Det här blir en begravning för en vän.
Några har redan kommit. Titta.
-Stor, eller hur? -Väldigt.
Det var världens högsta byggnad i 250 år.
Hur många tror ni kommer?
-Tja, det är en tisdag eftermiddag. -Vi kanske blir 50.
Nej. Det kan bli 100.
-Hundra vore ju kul. -Ja.
Det blev faktiskt fler än hundra.
Så många kom att det blev trafikstockning i Lincoln.
Och vi fick börja ceremonin innan alla hade kommit.
Ford. Ford.
Kära Ford, människosläktets far,
Förlåt våra brister och fel
Giv oss en rättfärdig själ
Med renade liv vi tjänar Dig väl
Vi beder och prisar Dig
Giv oss av stilla frid
Tills all vår kamp är slut
Förlös oss allt besvär och strid
Och låt oss då erkänna så
Din skönhet och Din frid
Besegra Du vår hettas lust
Med svalka och Din bot
Låt sinnet stillas, köttet dö
Tala genom skalv, vind och eld
Med röst så full av tröst
Ja.
Det är väldigt sorgligt.
Det är...
Det är väldigt sorgligt, och det är inte den enda
brittiska motorinstitutionen som får ett slut.
Vi också.
Det här är inte bara det sista avsnittet i serien...
Ursäkta. Tv-programmet som ni känner till det, tar faktiskt slut.
Racerbanan, publiken, vi tre
i illa sittande kavajer varje vecka.
Det här är det sista avsnittet.
Så är det.
Och det är sorgligt, för vi har gjort det här tillsammans i 17 år nu.
Sexton.
-Okej, det... Du kom senare. -Ursäkta.
Ja, det gjorde han.
Men nu känner vi att det är dags att gå vidare.
-Ja. -Nej!
Nej!
Problemet för oss är att vi kan inte...
Vi kan inte göra ett sånt viktigt tillkännagivande
och sen bara gå härifrån.
Det kan vi inte. Så vi har faktiskt gjort ett montage
med några av sakerna som vi har gjort, inte bara för Amazon,
utan även för våra förra arbetsgivare på BBC. Här kommer det.
Det här kommer att ta en evighet.
Så var det dags.
-Herregud. -Det här är...
Dess morot kommer ut.
Mera fart! Kom igen!
Du måste släppa mig!
Titta här.
Ja!
Sätt fart!
Kör!
Jävlar.
Vi är verkligen duktiga på att ställa till det.
Är jag död?
Jag kan inte fatta att jag ser på...
Det här kan gå så fel.
Nu vet jag hur det är att vara Richard Hammond.
Den glider ner.
Herregud!
Faktum är...
Fan. Förlåt.
Vad har ni på er?
Era jävlar!
USA!
Jag är väldigt rädd.
Vi ses där borta.
Fasen också.
Vi har rest långt!
Är det okej?
Tack.
Tack. Men vet ni vad,
-vi har skrattat mycket. -Ja.
Det har varit jättekul, eller hur?
Ja. När jag tänker tillbaka...
-Kon i Camaron. -Ja.
-Den oförstörbara Toyotan. -Ja.
-Oliver. -Ja.
Strandloppor över sanddynerna.
-Ja. -Jag menar, det var...
När vi körde ner...
-När vi körde nerför skidbacken i... -I Jaguarer.
Det var en av de bästa sakerna jag någonsin har gjort.
Min häst som parade sig med din när vi såg på.
Det gillade jag inte speciellt.
Han som faller av hästen.
Han som faller av motorcykeln.
-Ja. -Gång på gång. Det var så kul.
Och det bästa var, att under alla år som vi har jobbat ihop,
varje gång som nån ramlade,
var det aldrig nån som tyckte synd om en.
-Nej. -De andra bara skrattade.
"Han gjorde illa sig!"
Sjutton år utan att ens kompisar bryr sig ett...
Har nån av er några fina minnen?
James som faller och slår i huvudet.
Ja, när James slog i huvudet i Syrien, det var jättekul.
Det minns jag åtminstone inte.
-Va? -Husvagnar.
Bara generellt.
Massor av husvagnar. Vi förstörde husvagnar.
Spitfires.
Man sitter i en Spitfire och ser på sina kompisar, också i Spitfires.
Land Rover Defender!
Vietnam.
-Herregud. Jag hatade Vietnam. -Vietnam.
-Jag gillade det. -Jag gillade Vietnam,
men inte att åka motorcykel.
Italienska superbilar.
Vi har gjort italienska superbilar. Var inte det en italiensk superbil...
Italienska billiga bilar.
Ja, de billiga. Och jag slog framdelen av en Maserati
genom vindrutan på din Lamborghini.
Du slängde en motor på mig.
Ja, jag slängde bokstavligen en motor i huvudet på honom.
-Det har varit storslaget. -Robin Reliant.
Sluta inte.
-Va? -Sluta inte.
-Fortsätt. -Snälla.
Tja...
Vi har lite goda nyheter. Vi ska inte.
-Va? -Vi ska inte sluta.
Vi kan inte sluta. Då måste vi ju jobba.
Vi ska faktiskt inte sluta.
Sanningen är att Amazon gillar oss,
och vi älskar Amazon, så vi fortsätter. Okej?
Vi fortsätter. Saken är...
Som jag sa, programmet som ni känner det tar slut,
och det är väldigt tråkigt för oss.
Publiken,
och allt annat, racerbanan.
Men vem vill se oss på fler äventyr?
Ja!
Bilresor.
Bilresor? Specialavsnitt!
-Vi gör några specialavsnitt. -Grejen är...
Det blir...
-Det är en... -Det är...
Tack.
Det finns så många ställen i världen som vi inte har varit på.
Så många människor som jag inte har förolämpat.
-Så många bilar som han inte har kraschat. -Det är sant.
Precis. Så även om det här tar slut,
fortsätter The Grand Tour.
Det fortsätter.
Vi kommer att behöva käppar och blöjor.
-Ja. -Ja.
Så det är inte ett farväl till oss,
men det är det ett farväl till det här.
Är det nån som vill köpa ett tält?
Vi ses. Ha det bra.
-Vi ses snart. -Tack, allihop.