DETROIT USA
DET CARIBISKE HAV - VENEZUELA GUYANA - BOGOTA - COLOMBIA - PERU
BEIJING - KINA - CHONGQING
ULAANBAATAR MONGOLIET
DET KASPISKE HAV - GEORGIEN - TBILISI ASERBAJDSJAN - BAKU
PARIS - FRANKRIG - BOURG-ST-MAURICE
SKOTLAND
SVERIGE - OSLO - STOCKHOLM
Hejsa.
Goddag, allesammen.
Goddag!
Goddag.
Tak.
Tak. Og snart i dette uforglemmelige program...
Richard bruger en kølle.
James nynner i en bil.
Og jeg parkerer uden for en katedral.
Mange tak.
Dette er...
Dette er lidt af et Ford-baseret program,
fordi vi var paf over at høre, at de overvejer at droppe
Mondeoen.
Det er enormt store nyheder. At miste Mondeoen i Storbritannien
er lidt som at miste kongefamilien.
Ja, og hvis det skete,
ville nogen lave en dokumentarfilm om dem.
Og derfor har vi i denne uge besluttet, at The Grand Tour skal lave en dokumentar
om bortgangen af Fords mellemstore familie-sedan.
Det er spændende.
Mondeoens historie begyndte faktisk helt tilbage, da verden var sort og hvid,
med den her, Ford Cortina.
Dette er Skabelsesberetningen.
Det første kapitel i den uden tvivl vigtigste bog
i britisk bilhistorie.
Den kom til i 1962, og bortset fra CND-baglygterne,
var den ikke noget særligt.
Den var ikke revolutionær som Minien, den var bare en almindelig familie-sedan.
Ford besluttede derfor, at for at gøre den kendt,
ville de angribe verdens racerbaner,
hvilket krævede en højtydende version.
Verdens første hurtige Ford.
Og det er det her, de fandt på.
Det bliver ikke meget bedre end det her.
Cadwell Park, solskin,
Mk-1 Lotus Cortina.
Den er vildt fed.
Den havde en revolutionær 1,6 liters motor med dobbelte knastaksler,
og den lyder som en flok vrede bier.
Dens omdrejninger gik helt i top, helt op til 8.000 omdrejninger per minut,
og den ydede 105 heste.
Resultatet var en spektakulær ydeevne.
Gadeversionerne kunne nå op på 174 kilometer i timen,
og i racerudgaven
gik farten op til 230.
Det var nærmest et rumskib dengang.
Og bedst af alt, hvis man virkelig var god,
lettede forhjulet i svingene.
Ulempen var, at den ikke rigtig kunne stoppe,
og der var kun meget lidt vejgreb.
Så den var vild med at overstyre.
Den var også utroligt skrøbelig.
Bladet Autocar kørte én i et år, 47.000 kilometer,
og i den tid fik den brug for seks bagaksler
og tre sæt bagaffjedringer,
og sikkert en masse nye drivaksler,
eftersom de var lavet af chokolade.
Men det var lige meget,
fordi Lotus Cortina var ikke designet til at holde hele livet.
Den var designet til at holde cirka 40 minutter.
For så længe varede et motorløb.
Tilbage i tresserne var sedan-løb i Storbritannien
den mest spændende motorsport, verden havde set.
De kæmpestore amerikanske Forder brølede på de lige strækninger, og i svingene
indhentede hæren af Minier dem.
Det var et smukt, snerrende kaos.
Men da støvet lagde sig, var det Lotus Cortina,
der stod for sejrene.
Den vandt faktisk mesterskabet i 1964,
og den brillerede ikke kun på banen.
I 1966 vandt den RAC's Rally of Britain.
De kørte endda én ned ad bobslædebanen
på det italienske feriested, som Cortina var opkaldt efter.
Sådan så det berømte bobslædeløb ud
fra førersædet af den verdensberømte Cortina.
På det tidspunkt i historien var rationering
kun lige blevet erstattet af Rolling Stones.
Skørterne blev kortere, og der skete en masse fede ting.
Og den glamourøse Cortina fangede tidens stemning perfekt.
Den var spændende.
Det var den første bil, der fik normale familiefædre til at føle sig specielle,
som om de ikke blot var et nedslidt tandhjul.
Og det var den samme historie med Mk-2 Cortina og Mk-3.
Resultatet var spektakulært.
Hver tredje solgte bil i Storbritannien var en Ford,
og hver tiende var en Cortina.
Alle, som jeg har talt med, mens jeg forberedte den her film,
har sagt det samme: "Ja. Min far havde sådan en."
På holdet her, hvis far havde en Cortina?
Se bare. Det er alle på nær instruktøren, selvfølgelig,
der har to efternavne, så hans far havde en Range Rover.
Men pointen er,
at det var de bedst sælgende biler, Storbritannien nogensinde havde set.
DET ER ALTID GODT INDENFOR.
Det var nu ikke kun løssluppen mands- chauvinisme og morsomme køregenskaber,
som Ford brugte til at skabe et navn for deres familiesedan.
Der var også vigtige forretninger.
Sidst i 1960'erne i Storbritannien, hvis man tjent 3.000 pund om året,
tog regeringen 41 procent i skat.
Så for at omgå det problem, betalte mange virksomheder de ansatte
lidt mindre, men for at opveje forskellen, gav de dem en bil.
Og den blev slet ikke beskattet.
CORTINA HAR ALLE SVARENE
Det fik Ford færten af
og fandt på udstyrspakker, der passer til den typiske ledelsesstruktur.
Der var basismodellen til sælgeren
og L-serien til salgschefen.
Og så er der XL med ur og handskerum med lås
til salgsdirektøren.
Og den kraftige GT til den administrerende direktør.
Fords mærkepolitik ændrede bogstaveligt talt klassesystemet.
For vi plejede at bedømme folk på, hvordan de holdt deres kniv og gaffel,
eller om de sagde "toilet" eller "wc."
Men efter Cortinaen kom til,
var alt baseret på, hvad der stod på dit bagklap.
Vores fædre forstod, hvad disse mærker betød,
og det gjorde vi sørme også.
I er hos mig i Doncaster uden for min gamle skole.
Og jeg husker tydeligt, at jeg kom ud af den dør en eftermiddag i 1969
og løbe denne vej og rundt om den her hegnspæl,
hvor jeg så, at parkeret derovre holdt der en 1600 E.
En ravgul E som den der.
Og i den sad min far.
Og det var umuligt.
E-modellen var den absolutte konge.
Der sad fire instrumenter i træinstrumentbrættet.
Den havde et rat i læder og aluminium,
og på ydersiden var der metalfælge og tågelygter.
Den var smuk og vidunderlig
og mere spændende, end ord kan udtrykke.
Jeg husker stadig
livagtigt, hvad jeg følte.
Mine knæ gav faktisk efter.
Mine nakkehår rejser sig på præcis samme måde,
som de gjorde den efterårsdag for 50 år siden.
Jeg husker også det kæmpe kram, jeg gav min far,
fordi jeg var så stolt af ham.
Han havde jo en E-model.
Og "E" var direktørmodellen.
Min far havde en 1600E.
Det betød, at han var bedre end hertugen af Edinburgh.
Nogle få år senere i det sydlige Wales
oplevede en ung dreng ved navn James May præcis det samme.
Jeg var hos min ven Andrew Jones, der boede på vores vej,
da hans far kom ind og sagde, at min far lige var kommet hjem,
og at han havde fået en ny bil.
Så jeg gik udenfor,
og der holdt
en spritny Cortina GXL.
Og jeg tænkte: "Det kan ikke være min fars nye bil."
Men det var det.
Det var den spritnye Mk-3 Cortina.
Og fordi det var GXL-modellen, havde den kromstriber på kølergitteret,
et vinyltag
og fire ekstra instrumenter, der var vinklet mod føreren.
Den havde en omdrejningstæller, og sådan en havde jeg aldrig set før.
Men da jeg så den,
blev jeg pludselig klar over, at min krop kunne producere sæd.
Desværre var ikke alle børn i Storbritannien så heldige.
Fordi nogle af dem var født i Birmingham.
Og man kunne ikke have en Ford her,
fordi det var British Leylands hjem.
Jeg voksede op på denne gade.
Og jeg husker den dag, min far kom hjem med vores nye bil.
Jeg bad for, at det var en Cortina, bogstaveligt talt.
Men det var det ikke.
Det var en slukøret sæk skuffelser
ved navn Austin Allegro stationcar.
Den havde ikke engang fire døre!
Hvad tænkte min far på?
Hvorfor gjorde han det imod os? Jeg faldt på mine barneknæ,
kastede hovedet bagover og hylede mod himlen.
Fuglene i hele Birmingham lettede.
Hjortene i Stratford-upon-Avon så op. Så stor var min gru.
Det var højdepunktet.
Det var det her.
Det var det bedste, som vi, familien Hammond, kunne præstere.
Vi boede i forstæderne. Folk kører konstant forbi.
De ser éns bil. De dømmer dig, hvis du har en ønskebrønd eller en låge.
Den her stod i vores indkørsel, hvor folk kunne se den.
Fordi min far havde GXL'en,
fik han bremseservo med generator i standardpakken.
Undskyld, at jeg ævler om GXL'en, men min ven Lonnie,
hans far havde kun en XL.
Så han var en taber.
Jeg gik hjem fra skole. Ikke fordi jeg ville have motion,
men fordi jeg hellere ville gå, hoppe eller kravle 50 kilometer
end at blive set i den!
Det er biler som den her...
Det er mørke hemmeligheder som den her i folks fortid,
der skaber seriemordere og psykopater.
Det er et mirakel, at jeg ikke er sådan en.
Det er ikke at være lav, der gør mig til en vred mand,
eller at være født i Birmingham, det er den her! Det er dig!
Jeg kunne havde været fantastisk. Haft værdighed og social status,
jeg kunne have betydet noget, men du kom ind i mit liv.
Min far købte en Mk-3 Cortina,
fordi han havde tre børn. og der ikke skulle ske dem noget.
Og det vidste han, at der ikke ville gøre, fordi Ford sagde det i en film.
Vi har pakket bamserne, vi har pakket golfkøllerne,
vi har racerbilen,
og hvis du ikke har de ting med,
men du har en større familie, kan du også tage dem med.
Selv med fem børn på bagsædet
kan du køre mere eller mindre afslappet,
da de sidder i en firedørs Cortina med børnesikrede låse.
Jeg har aldrig kørt en af dem her før, og jeg ville faktisk ikke,
da det ville være ligesom at møde sin barndomshelt.
Men jeg elsker den. Den...
Nu kan du se bedre, ikke?
Hvad med den her? Sådan.
I 1974 var der jævnligt strømafbrydelser
på grund af minearbejdernes strejke, og der var slet intet at lave
i vores kulsorte hus.
Så jeg satte mig ud i min fars bil og lod, som om jeg kørte den,
hvilket var fremragende, ikke mindst fordi man kunne tænde lyset,
hvilket man ikke kunne inde i huset.
Lys.
Jeg elskede strømafbrydelser.
Uden for Birmingham var alle, unge som gamle, forelskede
i Fords firedørs-sedan.
På grund af denne kærlighedsaffære solgte Ford en Cortina i Storbritannien
hvert 47. sekund.
På 20 år solgte de 2,6 millioner.
Og lad mig sige det sådan her, British Leyland var dobbelt så længe
om at sælge halvt så mange Minier.
Cortinaen var blevet en del af Storbritanniens struktur.
Det var vores eksistens' kvælstof.
Men den 22. juli 1982...
DEN SIDSTE CORTINA
...trak Ford stikket.
Og det var det.
-Fantastisk. En trist historie. -Ja.
-Men en fantastisk historie. -Den fortsætter.
-Ja. -Har du det bedre nu?
Ja. Lidt.
Jeg vil bare... gøre én ting.
Må jeg spørge, hvor manges fædre havde en Cortina?
-Se bare der. -Ja.
Et forbløffende antal, ikke? Fantastisk.
Det er det.
Det får mig til at føle mig lidt... Bare for at sætte det i perspektiv
solgte Ford 2,6 millioner Cortinaer.
Austin solgte 57.000 Allegro stationcars.
Det er en skam, at en af dem var til din far.
Du har helt ret.
Den ødelagde mit liv.
Nå, vi går videre med Ford-historien senere,
men nu er det tid til
at vi bruger en plastikpose af snak
til at samle en hundepølle af debat op
fra Samtalegadens fortove.
SAMTALEGADEN
Jeg ved det ikke.
Det kører sit eget løb.
Men på trods af den utroligt fine grafik
har vi faktisk ikke tid til Samtalegaden denne uge.
Nej, for vi er jo engageret
i vigtigt dokumentararbejde.
Ja, og derfor vil jeg tale om karrosserifarvede kofangere.
-Det burde du. -Ja, for i gamle dage,
hvis du kørte på motorvejen, og der kom en bil op bag dig,
og de havde kofangere med samme farve som bilen,
og du kun havde sorte plastikkofangere, så vidste du, at du skulle flytte dig.
-Ja, de... -De var bedre end dig.
Ja, de var bedre end dig af den grund.
Okay, hvad nu, hvis man kørte på motorvejen
og kiggede i bakspejlet?
Og man så, at der var nakkestøtter i bilen bagved.
Helt ærligt, nakkestøtter,
Jeg plejede at se på dem, som folk ser på super-yachter i dag.
-De var helt uopnåelige. -Ja.
-Du kunne ikke have... -De var statussymboler.
Hvis man havde et soltag, var man kejser.
Hvad nu, hvis det var et elektrisk soltag?
Gud! Så var du nok fra rummet. Du var rumkejser.
Ja. Lad mig se, om jeg kan forklare det her
på et sprog, som folk under 40 kan forstå.
Det er det samme som at få et arbejde,
og chefen siger: "Vi giver dig en betalt bil,
men vi giver dig en telefon, okay?
Og den her telefon kan du bruge til at ringe med.
Og hvis du arbejder virkelig hårdt i et par år,
får du en iPhone L,
og den kan sende beskeder.
Og hvis du bliver hos os i 30 år og aldrig kvajer dig,
får du en iPhone GXL."
Fordi det... Jeg aner ikke, hvilken den her er.
Jeg ved det ikke. Er det en 7, 8, eller 9?
Nej, men sagen er, at i 1970'erne ville du have vidst det,
fordi den ville have et stort, forkromet GXL-mærke på.
Ja, og en kromstribe på ydersiden og tågelygter.
-Det ville den. -Præcis. Så man ville vide det.
Sådan var det. Det var statusmærker,
og alle kunne se dem.
Og det var den verden, vi levede i.
Da min far havde 1600E'eren, fik han en lille bule i fronten.
Det lokale værksted skiftede den beskadigede del med en fra 1600 Super.
Og min far sagde: "Det er lige meget."
Men det var det ikke!
Det er vigtigere end Vietnam-krigen!
Han blev offentligt ydmyget.
De sagde: "Du har ikke en 1600E, se, der er krom i..."
Det er en 1600E! "I har bare sat tågelygter på."
Det har vi ikke! Vi har faktisk én, helt ærligt!
-De ting betød så meget. -Det gjorde de virkelig.
Du havde en 1600E, ikke?
Jo. Ti år efter min far solgte sin, købte jeg én.
Flot. Meget fantasifuldt.
Siger manden, hvis første bil var...
En Toyota Corolla?
Det var faktisk en Liftback.
Ja, men jeg modificerede min 1600E.
Jeg satte et Debbie Harry-mærke midt på rattet.
Pelsforede døre,
Wolfrace-sæder
og et forkromet sportsluftfilter,
og jeg sagde til mine venner: "Det giver yderligere 40 hestekræfter."
Det gjorde det ikke. Men jeg sagde det til mine venner.
-Ved du, hvad du gjorde der? -Hvad?
Ved at sætte de ekstra dele på, såsom sportsluftfilteret,
kaldte du dig dybest set ridder Jeremy Clarkson,
når du ikke var det.
Det er lidt sådan.
Med de pelsforede døre havde du ødelagt hele klassesystemet.
Men lad os ikke glemme det.
Du modificerede din Corolla
ved at køre den ind i en Volvo.
Ja, det gjorde jeg.
Det var mit første uheld.
Det første af mange.
Ja, okay.
Det satte standarden for dit liv, ikke?
-Jeg vænnede mig til det. -Hans livs afgørende øjeblik.
"Jeg elsker at køre galt.
Det vil jeg leve af at gøre.
Nu skete det igen."
Og det gjorde det.
Og... Ja.
Præcis.
Gudfader.
Ved I...
-Jeg har aldrig ejet en Ford. -Hvad?
-Nej.
Det er ligesom at sige, at du aldrig har ejet en kuglepen.
Jeg har aldrig købt et frimærke.
Selv jeg har formået at eje en Ford.
Virkelig?
Efter jeg forlod Birmingham, kom jeg videre,
og jeg havde to, men på en måde i den samme bil.
Forenden af én og bagenden af en anden sat sammen.
Den var håbløs.
Var de samme farve?
Ja, da jeg købte dem, var de nogenlunde ens.
Hør, det her...
Det er ikke rigtig Samtalegaden, vel?
-Nej. -Det er nostalgi.
Men vi må tilbage til Cortinaen.
Ja, da den blev stoppet i 1982,
opgav Ford ikke idéen
om en millionsælgende mellemstor familiesedan,
så de fandt på en afløser.
Den hed Sierra. Her er et billede af den.
Og til at begynde med var den temmelig elendig.
Ja.
Da den kom på markedet, sagde alle, de hadede den.
Den har en futuristisk, aerodynamisk form.
De sagde, den så forfærdelig ud, som en geleform.
Og så fandt alle ud af, at aerodynamikken slet ikke virkede.
Det viste sig, at i lige linje var den fin.
Men når den blev ramt af sidevind,
eller overhalede en lastbil på motorvejen,
slingrede den rundt som en fulderik.
Og endnu et problem var, at motorfaget hadede den på grund af plastikfronten...
Hvis man kørte galt, sprang den på plads igen, hvilket var fint.
Men man vidste ikke, at alt bag den var ødelagt.
Ja.
Ford besluttede, at der kun var én måde at få alle til at forelske sig
i den nye mellemstore familiesedan,
noget, de havde gjort før.
At lave en hurtig version.
Og de nåede frem til den her.
Sierra RS Cosworth.
En bil, der kunne køre 240 kilometer i timen.
Det var i 1986. Masser af biler kunne køre 240, men ikke en Ford.
Det var vanvid.
BMW og Mercedes måbede.
Der var gartneren, der kom ind i stuen
og sparkede baronens tænder ud.
De adelige fik en ordentlig omgang tæv af den her,
en arbejder.
Sierraens muskler kom fra Cosworth,
den britiske motorbygger, hvis mest berømte Formel 1 V8
havde vundet hele 176 Grand Prix-sejre.
De tog en kedelig sedanmotor i støbejern
og udstyrede den med to aluminiums-knastaksler,
en turbo på størrelse med en skraldespand,
og de gjorde den til et mesterværk.
Den var bygget til hårdt arbejde,
som I kan se.
TJEK OLIEN DAGLIGT
Det interessante ved motoren er, at hvis man ser ordentligt efter,
kan man se det andet sæt indsprøjtninger,
der faktisk ikke er forbundet til noget.
De sad der, fordi Ford vidste, at der ville blive brug for dem,
når folk gjorde, hvad de altid gjorde med deres familiebiler,
kørte ræs.
Med de indsprøjtninger og de større turboer,
ydede racerbilerne hele 525 hestekræfter.
De var ustoppelige.
Ford Sierra Cosworth, tidens bedste touring-bil.
I sin storhedstid vandt Sierraen 84 procent af de løb, den deltog i.
Fireogfirs procent!
Og det gør den til den mest succesfulde racerbil nogensinde.
Jeg vil gerne møde en kører, der har kørt løb i den uden at vinde.
"Jeg havde det absolut bedste værktøj til opgaven,
og alle andre har vundet i den, bortset fra mig.
Jeg er fyret, ikke?"
For at holde vejraketten i den rigtige retning, for det meste,
fik den en forstærket affjedring,
differentialebremse, og dens mest berømte del,
den kæmpe bagvinge.
Og den vinge siger alt om Cosworth.
Sammenlignet med voksenting fra Mercedes og BMW siger den:
"Skrid! Jeg er ligeglad med, hvad I synes om mig."
Men den var der også af en årsag, for at skabe downforce,
hvilket ifølge mænd ved navn Gav i samtlige pubs i landet,
betød, at Sierraen kunne køre på hovedet i en tunnel.
Det er jeg ikke sikker på. Men den er stadig ret livlig.
Den bringer det værste frem i én.
Det er som en virkelig skidt ven.
Den, man så afgjort elsker, men
ingen er glade for, at man omgås ham.
Cosworth forvandlede Sierraen
til en af de mest eftertragtede biler på planeten.
Og fordi den kun kostede 17.000 pund,
6.000 mindre end en BMW M3,
kunne den lokale håndværker købe den.
Men mens alle ville have Fords seneste arbejderklassehelt,
var ikke alle klar til at betale for den.
Biltyve...
Biltyve i en stjålet Sierra Cosworth...
De kører rundt i et boligkvarter i Newcastle...
Præstationskøretøjet er biltyvenes favorit.
DEN MEST STJÅLNE BIL I NORDENGLAND
Sidst i firserne steg biltyverierne enormt,
og Cosworth lå i spidsen.
SKURKENES FAVORITBIL
Her var en bil med ydelse som en superbil og med låse som et haveskur.
Havde du fem sekunder og en skruetrækker, kunne du få en Sierra Cosworth.
Og hvad du end gjorde, kunne strømerne ikke fange dig.
Ford prøvede at kontrollere tingene ved at fjerne vingen
og lægge motoren i en skal med fire døre
for at lave den her, Sierra Sapphire Cosworth.
Men det fungerede ikke.
Om noget var forbryderne taknemmelige.
"Tak. Bagdøre.
Det gør det lettere for drengene at hoppe ind efter bankrøveriet."
Men i sidste ende... Hvad?
Åh nej.
Det var så slemt først i halvfemserne,
at Sierra Cosworth havde fem en halv gange så stor mulighed
for at blive stjålet som nogen anden bil.
Mange ejere blev forfulgt af forbrydere,
der ventede på, at de parkerede, så de kunne stjæle den.
Og det fjernede ærligt talt fornøjelsen ved at eje en.
Ford blev så desperat,
at de sænkede prisen på Cosworth med 7.000 pund,
værdien af en Ford Fiesta, blot for at sætte fut i tingene.
Og end ikke det virkede.
Der var flere rapporter på det tidspunkt om Cosworth-ejere,
hvis forsikringspolicer var dyrere end bilens værdi,
og til sidst blev det at forsikre en Sierra Cosworth ikke blot dyrt,
men umuligt. De var ikke til at forsikre.
Men på det tidspunkt var det ligegyldigt.
Sierra Cosworth havde gjort sit arbejde,
som Lotus Cortina havde gjort 25 år tidligere,
ved at få en almindelig familiesedan til at virke ufatteligt sej.
-Jeg sad helt ærligt og savlede. -Det er en legende.
-En vaskeægte legende. -Ja.
Jeg savler.
Jeg elskede simpelthen...
Jeg forgudede Sierra Cosworth.
-Den var fremragende. -Fabelagtig.
Ja, absolut fabelagtig.
Men jeg har mere dokumentararbejde.
-Det tror jeg også. -Ser I, Cosworthen
var ikke det vigtigste ved Sierraen.
Det vigtigste var, at Sierraen ændrede Labour-partiet.
Virkelig?
Ja. Den unge Tony Blair var ude og hverve stemmer en dag,
og han så en mand vaske sin Sierra, så han gik hen til ham,
og Labour-partiets politik dengang,
ligesom nu, var at få manden ud af sin bil og tilbage, hvor han hørte til,
i bussen, ikke?
Tony Blair indså, at manden ikke ville køre i bus,
han ville have en bedre Sierra, en hurtigere Sierra med nakkestøtter.
Så han gik sin vej og skabte New Labour som resultat af den samtale.
Og så begyndte han en ulovlig krig.
Det gjorde han altså.
Altså...
Det gjorde han altså.
Det gjorde han.
Han gjorde de to...
Han gjorde de to ting, ja.
Skal vi vende tilbage til bilen?
-Ja, god idé. -Okay.
Men først må vi finde ud af, hvor hurtigt...
Lad os se, om jeg stadig kan udtale det korrekt, Cozzaen.
-Ja, du kan stadig. -Ja, det er godt.
Cozzaen. I ved, hvad jeg mener.
Lad os se, hvor hurtigt den når rundt på Eboladromen.
Og den er i gang. Blidt fra start, og så en gang hjulspind,
da turboen vækkes til live og kaster den ind i Den ikke lige.
En omgang gearskifte-motion fra 1980'erne,
og karosseriet gynger på de bløde firser-fjedre.
Se bare der!
Hun kører den, som var den stjålet, hvilket den ville være for 30 år siden.
Her, lidt overstyring på vej ind i Dit navn her.
Det ser man ikke på moderne biler.
Og nu forsvinder turboforsinkelsen, som den suser ind i Den ikke lige.
Det bliver ikke den hurtigste bil, vi har set, men jeg vil vædde på,
at Abbie morer sig fantastisk.
En hård opbremsning mod Gamle dames hus, hun kæmper med den
og holder den nydeligt i højre- og venstresvinget.
Og gas igen på strækningen til Strømstation.
Motoren skriger: "Hey, Gary!"
Sådan, brems, ind med den som en touring-kører.
Så er der kun Mark med får tilbage.
Ikke meget drama, og over mållinjen!
Det så rigtig godt ud.
-Jeg forventede den klassiske... -Ja.
...uden ratslip, men nej.
Men den har firhjulsdrifting. Ligesom Lotus Cortinaen.
Sådan er de.
Nå, lad os se, hvor hurtigt Abbie fik den rundt på Eboladromen, ikke?
GT-OMGANGSTIDER
Lad os finde ud af det. Hurtigere end jeg troede.
-Hvad? -Den er hurtigere end en Lamborghini.
Jeg sagde jo, den var langsom.
Den er langsommere end en Ford Sierra.
Men for mig er det interessante, at den er hurtigere end Ford Fiesta ST200,
og de har lige mange hestekræfter, ikke? Omkring 200 hestekræfter.
-Præcis. -Ja.
Det viser, at på trods af alle forbedringer
af affjedring og dæk, er intet bedre end
en kæmpe turbo.
Præcis.
-Turbo er vejen frem. -Præcis.
Må jeg vende tilbage til vores dokumentar?
-Ja, gør det. -Ja.
For i 1993 holdt Ford op med at lave Sierraen
og besluttede at eksportere den idé, der havde revolutioneret Storbritannien,
til hele verden.
De fandt på noget, som de kaldte en verdensbil.
Noget, der ikke blot var til alle her, men til alle over alt.
De kaldte den Mondeo.
Og den opnåede noget, ingen anden bil i historien har formået.
I løbet af årene har Richard, James og jeg kørt i næsten alle biler.
Vi har ævlet om mange af dem,
savlet over designet,
køreevner
og den sitren, man kan mærke ved penisroden.
Men utroligt nok er det kun én bil, vi alle synes om.
Den her, Mondeo ST stationcar.
Lad os gøre det klart: Der er mange biler, vi ikke kan lide.
-Ja. -Ja.
-Nissan Juke... -Jeg hader den. Beetle.
Godt med Beetlen. Den hader vi alle.
Nissan Qashqai.
-Ja. -Ja. Den er god.
-Audi Q5. -Ja, den kan vi ikke lide.
-Vi hader den. -Og Q7.
-Og Q7. Vi hader. -Ja. Vi hader den.
-Jaguar X-Type. -Ja, den hader vi alle sammen.
Den nye Land Rover Discovery.
-Ja. -Jeps.
BMW X3.
-Ja. -Ja.
Mini Countryman.
-Ja. -Den hader vi alle sammen!
Vi har slået fast, at der er mange biler, vi ikke kan lide.
Men biler, vi kan lide...
-Der er den her. -Den her.
Hvad med Subaru Legacy Outback?
Ja. Men frontdifferentialet er noget møg.
Man kan ikke køre om hjørner, selvom man køre langsomt.
Så det er lidt irriterende.
-Så der er kun den her. -Ja.
Det er den her.
Ved I, hvad jeg synes om? Den hurtige version
var stadig behagelig.
-Sæderne var fantastiske. -Jep.
Den kører stadig ordentlig. Den laver ikke en forfærdelig larm.
Den er bare civiliseret.
Jeg syntes om, at det var en rigtig praktisk stationcar.
Med et kæmpe bagagerum, og Ford var fornuftige og gav den fem døre...
-Ja. -Hvilket Austin ikke tænkte på
-med Allegro. -Nej, det er sandt.
Jeg synes om farten.
Sikken overraskelse.
V6-motor, 200 hestekræfter.
Nul til 100 på syv sekunder. Topfart, 240.
Den så ikke sådan ud, men den var lige så hurtig som en Cosworth.
Og da de lavede den om til ST 220 i 2002,
så den også rigtig ud.
De burde have solgt millioner af dem.
Men der var et problem.
Den her.
Den første såkaldte MPV,
Toyota Picnic.
I 1996, da den blev introduceret,
grinte vi ad den, fordi den virkede så dum.
Hvorfor opkalde en bil efter noget, man kunne bruge den til? "Picnic."
De har ikke en Toyota Tandlæge, vel?
En Honda Shoppingtur.
Det er bare en almindelig handling. Slet ikke spændende.
Volkswagen Knald i det fri.
-Det er en dum idé. -Det er bare kikset.
Den kostede det samme som en Mondeo. Den var bare lidt højere.
Ja, i tilfælde af, at ens hoved pludselig bliver højt.
Var det på mode at gå med høje hatte fra victoriatiden...
-Nej! -...på det tidspunkt?
-Nej, det var ikke. -Så er der ingen undskyldning.
Hvorfor... Medmindre man har en høj hat limet...
-Til hovedet? -...fast til hovedet.
Der er ingen anden grund, og det bekymrende
er den skade, den gjorde på børn.
"Kom ud og se den nye bil, unger."
Den...
-Den er lidt latterlig. -"Den der?
Er det vores bil?" Den er rædsom.
Den er afskyelig.
Der er store vinduer, så folk vil se mig i den.
Der står faktisk "familiens morskabskøretøj" på den.
Hvad er der morsomt ved den?
Den er ikke morsom.
Vi tænkte, at da den kom frem, ville det være en dille
ligesom bukseskørter, frituresteg brie,
crocs-sko eller tatoveringer.
Noget, hvor man tænker: "Det er sjovt,"
og fem minutter senere indser man, at det er latterligt.
Men nej. Den idiotiske idé om høje biler begyndte at brede sig.
Renault lavede deres version, der hed Scenic,
og snart var alle i gang.
Mazda, Fiat, Vauxhall, hele bundet.
Tænk på, hvad du satte i gang, din skiderik.
Du fortjener det her, og du får det.
Og du får mere.
En ny bil er noget fantastisk, men ikke når det er dig!
Du har stadig et spejl.
Tænk på de liv, du har ødelagt.
Du er den moderne Allegro stationcar,
og du fortjener det her.
For at gøre tingene værre for Ford i år 2000,
besluttede den britiske regering, at firmabiler skulle indkomstbeskattes.
Ja, det betød, at folk måtte købe deres egne biler,
og mange reagerede ved slet ikke at købe en bil.
Eftersom renterne var så lave, gav det mere mening at lease.
Og hvis man gør det, hvorfor så ikke få en BMW
eller en Mercedes?
Og efterhånden som det begyndte at brede sig, vendte Ford tilbage til sin form
og tog motorsport alvorligt.
Og se Tom Kristensen blive hængt til tørre
af Alain Menu i Forden.
I 2000 blev de nummer ét, to og tre
i det britiske Touring Car-mesterskabet.
Alle tre Forder ligger forrest igen til sprinten...
Og i det følgende år steg Mondeo-salget lidt.
Ford-kørere fylder podiet.
Men så holdt de op med at køre motorløb.
Og MPV'erne blev ved med at komme, og at lease en Mercedes blev billigere,
og virkningen på Ford var forbløffende.
I 1994 solgte de 127.000 Mondeoer i Storbritannien.
I 2017 var det faldet til 12.000.
Og 85 procent af de 12.000 var til virksomheder,
biludlejningsfirmaer og politiet.
Og det betyder, at kun 1.900 Mondeoer blev solgt til private købere.
Folk, der rent faktisk købte en?
Ja. 1,900.
Og tænker I over det, har Ford 500 autoforhandlere i Storbritannien.
-Ikke? -Jo.
Hver af dem har nok taget to Mondeoer om året.
Gud, ja! Som demobiler, ja.
Så egentlig...
Så taler vi om 900.
Ni hundrede mennesker sagde faktisk. "Jeg køber sådan en med mine penge."
Ja, 900 mennesker.
Når de før i tiden solgte 127.000 om året.
Det er forbløffende.
Ja.
I Amerika er det så slemt,
at Mondeo bliver fjernet fra udstillingerne i år.
Og det forventes, at kort derefter
vil den forsvinde fra resten af verden.
Og når det sker, vil Storbritannien have mistet mere end en bil.
Mondeoen var aldrig fornem eller spektakulær.
Den har aldrig vundet Le Mans. Den har aldrig fået en Nobelpris.
Den skrev ikke Vredens Druer.
Den var bare ens ven, som man nød at gå på pub med.
Og her er sagen. Når en fornem eller spektakulær person
som for eksempel Mick Jagger dør, bliver det trist.
Men når din ven dør, er det hjerteskærende.
Så for at give denne bil den afsked, den fortjener,
har vi reserveret Lincoln domkirke.
Og inviteret nogle ligesindede for at markere dens bortgang.
Dette bliver en begravelse for en ven.
Der er allerede dukket nogle op. Se der.
-Den er stor, ikke? -Meget.
Den var verdens højeste bygning i 250 år.
Hvor mange tror du, der dukker op?
-Det er tirsdag eftermiddag. -Der kommer nok 50.
Nej. Det kunne være 100.
-Hundrede ville være rart, ikke? -Jo.
Faktisk var det en del mere end 100.
Der kom så mange, at trafikken i Lincoln gik i stå.
Og vi måtte begynde gudstjenesten, før de alle var ankommet.
Ford.
Kære Ford og menneskets fader
Tilgiv vores tåbelighed
Klæd os i dit rette sind
Renere liv finder vi i Din tjeneste
I dybere ærbødighed lovpriset
Lad falde Din stille dug
Indtil alle vores bestræbelser ender
Tag fra vores sjæl anstrengelser og stress
Og lad vores liv vidne om
Skønheden i Din fred
Ånd gennem vores hjertes begær
Din svale fred og Din ro
Lad følelserne dulme og kødet trække sig
Tal gennem jordskælv, vind og ild
Roens stille, lille stemme
Ja.
Det er meget trist.
Det er...
Det er meget trist, og det er ikke den eneste
britiske bil-institution, der når til vejs ende.
Det gør vi.
Dette er ikke kun det sidste afsnit i serien...
Undskyld. Programmet, som I kender det, ender faktisk
med banen, publikum, os tre,
og jakker, der virkelig ikke passer, hver uge.
Men dette er det sidste.
Det er det.
Og det er trist, men vi har gjort det sammen i 17 år.
Seksten.
-Okay, det... Du kom for sent. -Undskyld.
Det gjorde han.
Men ikke desto mindre føler vi, at det er tid til at komme videre.
-Ja. -Nej!
Nej!
Problemet for os er, at vi ikke kan...
Vi kan ikke bare komme med så stor en annoncering
og så bare forlade teltet, vel?
Nej. Så vi har lavet en montage
af nogle af de ting, vi har lavet, ikke kun for Amazon,
men også vores tidligere arbejdsgivere hos BBC. Her er den.
Det vil tage en evighed.
Så kører vi.
-Du godeste... -Det er...
Guleroden er ude af posen.
Fuld kraft! Kom nu!
Giv nu slip...
Se her.
Ja!
Kom så!
Kom!
Hold da kæft.
Vi er de bedste til at være åndssvage.
Er jeg død?
Tænk engang, at jeg ser...
Det kan gå meget galt.
Nu ved jeg, hvordan Richard Hammond har det.
Den slipper.
Du godeste!
Nej, det ser...
Pis... Undskyld.
Hvad er det, I har på?
Møgsvin!
USA!
Jeg er bange.
Vi mødes der.
Pis.
Vi kommer langvejs fra!
Er det godt nok?
Tak.
Tak. Men hør her,
-vi har moret os. -Ja.
Det var fremragende, ikke?
Det hele er fremragende. Jeg tænker bare tilbage...
-Koen i Camaroen. -Ja.
-Den unedbrydelige Toyota. -Ja.
-Oliver. -Ja.
Strandræsere i klitterne.
-Ja. -Det var...
At køre ned ad... Jeg sad i den.
-At køre ned af skiløjpen i... -I Jaguarer.
Det var en af de bedste ting, jeg har prøvet.
Min hest, der parrede sig med din, mens vi bare stod der.
Det brød jeg mig ikke så meget om.
Da han faldt af hesten.
Da han faldt af motorcyklen.
-Ja. -Igen og igen. Det var altid sjovt.
Og det fantastiske var, at i alle de år, vi har arbejdet sammen,
og hver gang en af os faldt,
var der aldrig sympati.
-Nej. -Vi brød bare straks ud i latter.
"Han er kommet til skade!"
Efter 17 hele år, hvor ens venner er ligeglade...
Er der nogen der ude, der har gode minder?
James, der faldt og slog hovedet.
Ja, James slog hovedet i Syrien, det var hylende morsomt.
I det mindste kan jeg ikke huske det.
-Hvad? -Campingvogne.
Bare campingvogne generelt.
Campingvogne i en evighed. Ødelagte campingvogne.
Spitfire.
At sidde i en Spitfire og se sine venner, der også sidder i en Spitfire...
Land Rover Defender!
Vietnam.
-Gud. Jeg hadede Vietnam. -Vietnam.
-Jeg syntes om det. -Jeg syntes om Vietnam,
bare ikke om at køre på motorcykel.
Italienske superbiler.
Vi har prøvet italienske superbiler, der er ingen italiensk superbil...
Billige italienske biler.
De billige, ja, og jeg sendte Maseratiens bagdel
gennem forruden på din Lamborghini.
Du smed en motor efter mig.
Ja, jeg smed en motor efter hans hoved.
-Det har været legendarisk. -Robin Reliant.
Stop ikke.
-Hvad? -Stop ikke.
-Fortsæt. -Kom nu.
Nå...
Vi har gode nyheder. Det gør vi ikke.
Vi stopper ikke.
Vi ville være nødt til at få andet arbejde.
Nej, vi stopper ikke.
Nej. Sandheden er, at Amazon elsker os,
vi elsker Amazon, så vi fortsætter lidt endnu. Okay?
Ja, vi bliver hængende. Sagen er...
Som jeg sagde, ender programmet, som I kender det,
og det er meget trist for os.
Det med publikum
og den slags og banen.
Men vil I gerne se os lave flere store eventyr?
Ja!
Bilrejser.
Bilrejser? Særprogrammer!
-Særprogrammer, ja? -Men...
Der er...
-Det er en... -Der er...
Tak.
Der er stadig så meget af verden, hvor vi ikke har været.
Så mange mennesker, jeg ikke har fornærmet.
-Så mange biler, han ikke er kørt galt i. -Det er sandt.
Præcis. Så selvom det her er væk,
fortsætter The Grand Tour.
Den fortsætter.
Den forstætter.
Vi får brug for stokke og bleer.
Det gør vi.
Så selvom det ikke er et farvel fra os,
er det et farvel fra det her.
Er der nogen, der vil købe et telt?
Vi ses. Pas på jer selv.
-Vi ses snart. -Tak, venner.