MARELE TUR
ÎN
Bună ziua și bun venit la Marele Tur,
care, de această dată, nu vă prezintă nimic din vârful unul vulcan
sau de pe fundul mării.
Nu. Suntem în Berwick-upon-Tweed, cel mai nordic oraș din Anglia.
Și misiunea noastră este să pornim dincolo de graniță
și să traversăm Scoția până în Hebridele Exterioare.
Asta promite să fie una dintre cele mai frumoase plimbări făcute vreodată.
Și, pe drum, vom încerca să răspundem la o întrebare foarte importantă.
Întrebarea e după cum urmează. În Europa, ascultăm muzică americană,
cumpărăm haine americane, bem bere americană,
purtăm ochelari de soare americani.
Dar mașinile americane nu au prins niciodată.
De ce?
Pentru a afla de ce, am cumpărat fiecare o mașină americană.
Alegerea mea este
un Lincoln Continental Mark V de aproape șase metri.
Vi-l amintiți pe Jock Ewing din Dallas?
Avea o mașină ca asta.
Frank Grăsanul Cannon, detectivul TV, avea ceva foarte asemănător,
Mark IV, practic la fel.
Asta înseamnă că,
atunci când eram mic, vedeam săptămânal un Lincoln la TV
și îi ziceam tatei: „Tată, putem să ne luăm un Ford Cortina?”
De ce nu am vrut una din astea?
El de ce n-a vrut?
Bună.
E un Buick Riviera.
Da!
Cu portbagaj cu deschidere automată.
- Să-l închid? - Când s-a întâmplat asta?
- Acum, când ai parcat. - E o caracteristică.
Acesta este legendarul Buick Riviera 1971 Boattail.
Ce?
Nu, sunt doar... uimit.
Ne întrebam de ce mașinile americane nu au prins în Europa.
Asta a prins măcar în America?
Asta e chestia. Riviera a fost răspunsul lui Buick la Ford Thunderbird.
Din '63 făceau mașini Riviera. O ducea bine.
Vindeau destul de multe, nu la fel de multe ca Thunderbird.
Iar în '71, au spus: „Să facem ceva cu adevărat frapant,
„ceva nou, nemaivăzut.”
Și au făcut asta. Toți au urât modelul ăsta.
Literalmente!
Materialele lor publicitare ziceau: „Nu e ca nimic altceva.”
Iar americanii au spus: „Bine.”
Modelul meu a fost preferatul vedetelor: Jock Ewing, Frank Grăsanul Cannon.
Clint Eastwood.
- Serios? - Jeff Bridges.
- Pe bune? - Da.
- Amândoi aveau asta? - Bruce Willis.
Bruce... Într-adevăr?
- Și Frank și Jock? - Da.
- Bruce, Clint și Jeff? - Da!
Iar noi, în Europa, încă ne întrebam dacă să ne luăm un Allegro sau...
Am avut un Allegro Estate, pe când exista asta!
Ce crezi că a luat May? Reformulez.
Ce fel de Cadillac a cumpărat May?
În cele din urmă...
după șase de metri de așteptare...
am primit răspunsul.
Mașina ajunge acum la peroanele patru, cinci, șase, șapte, opt, nouă și zece.
May?
- Da? - Am ghicit că vei lua un Cadillac.
Nu doar un Cadillac. Este un Cadillac Coupe DeVille.
- Da? - Cadillacul Cadillacurilor.
Sincer, conducând-o, mă simt ca Elvis Presley.
Ce, mort la toaletă?
Doamne, cât vișiniu poți avea într-o mașină?
Parcă e o cameră de motel american.
Cred că au răzuit toate minele de vișiniu din lume.
- „Ce culoare să facem scaunele?” - „Vișiniu.”
- „Bordul?” - „Vișiniu.”
- „Ce idee bună!” - Dar schimbătorul,
butonul de la capătul manetei regulatorului de viteză...
- Vișiniu. - ... e vișiniu. Da.
Speram să nu observi asta.
A căzut?
Trebuie să recunosc că am fost un cap pătrat.
Conduceam spre voi
și am observat în oglindă o bucată care zbura pe drum.
Și chiar m-am gândit: „E remarcabil.
„Bucata aia are aceeași culoare vișinie ca mașina mea.”
Dar fără să mă gândesc: „Oare de unde o fi?”
Hai să jucăm Atuuri de Top.
- Motorul? - Da?
6,6 litri, V8.
- Ce drăguț! - 6,6...
- Ce? Nu e drăguț. - Asta pornește motorul?
- Cât de mare e motorul tău? - E 7,5.
- 7,5 litri? - 7,5 litri, V8.
- Continuă. - 8,2.
Opt?
Are 8,2 litri. Este cel mai mare V8 vreodată montat pe o mașină de serie.
- 8,2 litri. - Bine.
Asta este mult mai eficientă, evident. Câți cai-putere?
A mea?
190.
- Nu cred că contează caii-putere. - Câți?
- Are 181. - Atât?
Da. De la 6,6 litri. Nu știu cum au făcut asta.
Motorul meu V8, de 7,5 litri are 250 de cai-putere.
- Două sute cincizeci? - Da.
- E o rachetă. - De ce...
MARELE TUR SCOȚIA
Dornici să ne începem călătoria importantă de descoperire,
am pornit Lincolnul de 10.000 de lire,
Buickul de 17.000 de lire,
și Muntele Vișiniu...
și am pornit.
Asta e.
Granița scoțiană.
Intrăm în McScotland.
Este întoarcerea acasă a acestei mașini, căci dl Buick, din Buick, era scoțian.
Te duci acasă!
Jeremy Clarkson,
știi că mașina ta pare să vorbească în timp ce merge pe drum?
Nu știam asta.
Bara de protecție din față e mult prea departe de mine.
Am pornit la drum, uimiți de ceea ce am ratat în copilăria noastră.
Îmi amintesc că, în 1970,
încălzitorul era opțional într-un Austin.
În timp ce mașina asta are scaune reglabile electric,
geamuri electrice, lampă electrică de poziție, pilot automat...
Nava stelară Enterprise nu avea pilot automat.
Uitați-vă la asta, aer condiționat automat.
Poate fi setat pe modul economic, auto sau mixt.
Noi nici măcar nu am fi știut ce înseamnă asta.
Dacă-mi arăta cineva o fereastră care se mișca
cu ajutorul electricității în anii 1970,
aș fi leșinat.
Uitați-vă la luminile mele.
Am uși de garaj pentru faruri.
Cum ar fi fost copilăria mea
dacă aș fi mers în spatele unei astfel de mașini
și nu într-un Ford Anglia cu o gaură în podea?
Tata ar fi fost eroul meu absolut,
aș fi avut o perspectivă luminoasă și însorită.
Da.
Apropiindu-ne de periferia Edinburgh-ului,
am fost onorați cu o primire locală tradițională.
McPlouă acum. Asta e previzibil.
Suntem în Scoția de cât timp, de 20 de minute?
Poliția scoțiană probabil nu poate spune: ”Ești arestat, rază de soare”,
pentru că nimeni nu ar ști ce înseamnă asta.
Nu e bine. Veștile nu sunt bune.
Apoi am decis să mergem spre centrul orașului...
să vedem cum se descurcă mașinile noastre cu străzile pietruite abrupte și înguste.
Stai puțin.
Doamne!
Nu pot să fac asta.
Problemele cu diferențialul meu de bovine a provocat o altă problemă.
Aia e mașina mea. Clocotesc.
Băieți, clocotesc.
Să mor, nu alta. Parcă aș fi John în Mongolia.
După ce am cucerit finalmente dealul,
Hammond a completat cu niște apă scoțiană prețioasă.
Și, întrebându-mă cum Frank Cannon a rezolvat vreodată ceva,
ne-am reluat călătoria prin centrul orașului.
Dumnezeule! Vedeți ce ne așteaptă?
Da.
Bun.
E cam strâmt acolo, Clarkson.
- Cum... - Îmi place mașina.
Cât de aproape sunt de acel zid?
Cam atât.
Recunosc, mașina mea e puțin cam mare pentru Edinburgh.
Cred că putem da vina pe Edinburgh, mai degrabă decât pe mașini.
Nicio șansă.
Dacă am muta temporar tomberonul?
Dacă dau acum înapoi...
Poți roti și împinge...
Îmi fierbe mașina!
- Într-adevăr. - Frate!
Nu!
Cântă cântecul morții.
Ajutor!
Înapoi.
Lăsându-l pe Hammond să cutreiere Scoția după mai multă apă,
m-am strecurat prin gaură
și m-am dus să ne iau ceva de băut.
Se pare că ușa mea îmi oprește ușa să se deschidă.
Cum s-a întâmplat asta? De ce îmi face asta?
Cum a intrat Frank Cannon? Nu pot să intru.
E ușor.
Frumos.
- Nu bloca treapta. - Era mai departe de aici.
- Da? - Era mai în spate.
- Celălalt era în fața ăstuia. - Doar pune-l așa.
Cum o să...
Nu pot...
A căzut tot capătul.
După ce am stabilit că mașinile americane au unele probleme în centrele orașelor,
ne-am îndreptat spre o autostradă cu trei benzi.
Un pod mișto cu ceață. Uitați!
Curând am ajuns la locul ales pentru al doilea test...
Nürburgringul Scoției.
Este Brickyard, este Monza,
înfricoșătorul Knockhill.
Ideea este foarte simplă.
Vom folosi o mașină scoțiană să setăm un timp de referință pe pistă,
apoi încercăm să-l doborâm cu coupé-urile noastre sportive V8.
Singura problemă pe care o avem este ce mașină scoțiană să folosim?
Un Imp cu motor în spate, ca 911?
Un Talbot? Un Hillman Avenger?
Un ME AC de 3 litri?
Sau poate micul Scamp?
Avem chiar o selecție vastă de excelență.
După multe bătăi de cap, am ales Hillmanul cel fierbinte
și am rugat o veche prietenă să-l conducă.
Începem. E un tur rapid. Asta cronometrăm.
Avem un motor de 1,5 l, cu supape mari.
Cu suspensie frontală joasă, pe spate, suspensie grea, 93 cai-putere.
Viteza maximă? 170 km pe oră.
- Are nevoie de mai multe trepte. - Da.
Da, asta îi lipsește.
Este crema de excelență scoțiană din anii 1970.
Uite-o că vine.
Abbie a trecut linia cu un timp de 1:13,98.
Apoi, resetând cronometrul,
mi-am dezlănțuit monstrul de metal din Detroit.
Pregătindu-mă să trec de linia start-final sper să obțin peste 112 km pe oră.
Nu am reușit. Doar 109. E suficient.
Virez acum.
Iisuse!
Am căzut pe scaunul pasagerului. E una dintre...
Cerule! Acum sunt...
Ruliu uriaș în curbă!
Am ieșit puțin de pe pistă.
Dar m-am redresat.
Scaunul mi-a cedat.
Derapează copios.
Haide!
Mărește viteza și puterea!
120 km/h! Aproape 130!
După acest festival al ruliului și subvirării,
am bănuit că Cadillacul de 8,2 litri al lui James ar fi mai rapid.
Cu toate acestea...
Haide!
Nu-mi vine să cred că un motor așa de mare se poate împotmoli.
Problema asta, împreună cu stilul de viraje ample al lui James...
Când zice să frânez, așa voi face.
... și memoria lui legendară privind aspectul pistei...
Ce urmează? Nu prea îmi amintesc.
... nu a dus la cel mai tare tur.
Drăguț!
Odată terminată munca lui Carroll Shelby,
era rândul Buickului să facă America măreață din nou.
Am atins 120 km pe oră. Și am trecut linia de start.
Intrăm în viraj cu ruliu!
Are o tendință clară de a subvira.
Arată ca o mașină americană în filme, e exact ce-am vrut.
Da!
Cu tururile complete, a venit timpul să vedem dacă puterea de foc americană
îl bătuse pe scoțianul Hillman.
Timpul care trebuie doborât...
- Da? - E 1:13,98.
- James May. - Da?
Ai 1:31,99.
Cu 17,18 secunde mai lent decât un Hillman Avenger.
- Și ai aproape cu șapte litri mai mult? - Da.
Eu am 1:21,47.
- Vai de mine. - Richard Hammond.
- Da? - Unu...
optsprezece...
- ... virgulă șapte, șapte. - Ce înseamnă?
E interesant. Credeam că a mea va fi mai rapidă de atât.
- Nu credeam că a mea va fi mai rapidă. - Nu conduceai repede.
Am mers cu viteza maximă. E confortabil.
Ai un singur cadran în mașină, un vitezometru.
- Da. - E singurul lucru de care nu ai nevoie.
- Da. Mașina nu are nevoie de el. - „Nu mă interesează asta.”
Dar ce mi se pare haios este că e primul circuit
pe care ai condus din plin și nu ai lovit nimic.
- Da! - Doamne, nu!
Iar mașina nu a terminat cu roțile în sus.
- Te aplaudăm pentru asta. - Mulțumesc.
Richard Hammond.
Mulți ani am făcut asta, și am reușit în sfârșit...
În mod normal, un paramedic i-ar fi tăiat acum pantalonii.
- Da. - Ar merge la spital.
Eu aș vorbi la telefon cu soția lui: „Bună, Mindy. Da, știu...”
- Din nou. - „A făcut-o din nou.”
Un mesaj de la dl Wilman.
„Aparent e un virus care dă târcoale.”
- Nu. - Unde a fost?
- L-a lăsat cineva să citească iar ziarul. - E periculos când citește știrile.
„Nu puteți sta la hotel în seara asta.
„Așa că v-am găsit o cazare alternativă la pista de curse.”
Unde?
Vai de mine!
Ar putea fi plăcut să stăm în rulote.
Odată cazați, am mâncat o cină tradițională scoțiană
pregătită de bucătarul nostru rezident.
- Ce e asta? - Cotlet de porc.
- Ce e asta? - E mazăre?
Asta ce e?
E un morcov, cred.
- Mulțumesc foarte mult. - Un morcov prăjit?
- Da. - Ăsta nu e morcov! E cârnat!
Poate. Era un cârnat pe acolo pe undeva.
E bun, nu-i așa?
Mă simt mai sănătos.
- Da. Inima mea îți mulțumește. - Cum e mazărea?
- Mazărea? - E o unitate de mazăre.
- Da. - E mult mai ușor de mâncat.
Așa e. Mazărea e greu de mâncat, dar când o prăjești așa...
Scoate în evidență dulceața mazării.
După ce-am mâncat și ne-a fost rău,
am decis să ne uităm la curse de mașini pe laptopului dlui Wilman.
Câte a comandat? Nu o să-i intre acolo.
Atunci, ați observat? Asta e tastatura dlui Wilman.
Uitați-vă la A...
E uzată. La N și la L.
Poate îi scrie des amicului său Alan.
Mda.
În fine, știu că mulți se uită
și cred că a fost o prostie să ne scoatem tancurile americane
pe un circuit european contra unei mașini europene.
Evident că mașina europeană va fi mai rapidă. N-a fost așa.
- Asta are un trecut. - Uitați-l. Și lucrul minunat este
că pe pista de curse Goodwood, încă mai sunt curse cu mașini...
- Uitați-vă la ele. - ... din anii '60.
Uitați. Toate mașinile sunt diferite.
- Ai marele Studebaker acolo. - E tare greoi.
Ăla e un Ford Galaxy.
Și apoi ai două Lotus Cortina. E și Mini.
Și cursa îți taie răsuflarea.
Uitați-vă!
Uitați-vă la driftul pe patru roți făcut de Lotus Cortina!
Lotus Cortina aveau 130 de cai-putere?
- Da. - Cât avea Galaxy?
- 425. - 425?
Și puteți vedea clar ca lumina zilei. Uitați. Fiți gata.
Se confruntă cu marele Galaxy. „Pot să trec?”
- „Nu, nu pot!” - Uită-te cum merge! A plecat!
- Pentru că are mai multă putere. - Se apropie în viraj.
„Mai încerc o dată. Trag cât pot.”
Și de îndată ce accelerează, a plecat.
- Și acum. - S-a dus pur și simplu.
Mașinile americane, ca ale noastre,
- ... nu sunt neapărat mai lente... - Nu.
... pe pista de curse decât cele europene. Ele sunt mai rapide pe linie dreaptă.
E un Mini! Are în jur de 130 de cai-putere, doar atât!
E ca un terrier contra unui doberman, 425 cai-putere față de 130.
- Iar pleacă. - Pa!
- Și face cu mâna. - Îi face cu mâna.
În dimineața următoare ni s-a spus că, din cauza problemelor COVID,
trebuie să ne luăm rulotele cu noi.
Deci, în timp ce un om monta barele de remorcare,
am început să le facem la fel de elegante ca mașinile noastre.
Ca să evidențiez și să îmbunătățesc stilul american al remorcii
mi-am transformat rulota în...
cea mai americană și singura rulotă mișto construită vreodată.
E un Airstream.
Uitați-vă la ea! Da!
Eu am mers pe varianta cu gardă joasă.
E o platformă elegantă.
Este mare, cu 30 de cm mai lungă decât un autobuz londonez.
Dar e mai puțin sportivă.
Trebuie să recunoști, e destul de retro-genial.
Nu, arată ca o rulotă acoperită în staniol fără vreun motiv anume.
Se minte singur, nu?
Am avut cea mai bună idee, telespectatori.
Deoarece problema cu rulotele este că sunt inestetice.
Toate parcate împreună pe un câmp.
Toate sunt o grămadă de cutii albe. Arată ca Tupperware.
Așa că am vopsit-o pe a mea cu alb și negru
și i-am montat un uger.
Chiar are un uger!
Cu echipajul nostru masiv în ariergardă...
ne-am luptat cu o ploaie sâcâitoare caledoniană.
Putem opri pentru combustibil în curând? Am rezervorul cam gol.
Nu știu cum ai epuizat-o pe pistă,
dar da, vom găsi o benzinărie.
Atmosfera a devenit foarte scoțiană!
- E foarte frig, extrem de frig. - Chiar e frig scoțian.
Da.
După ce a stabilit că a consumat
30 l la 100 km, suficient cât să protejeze urșii polari,
James ne-a anunțat că era timpul pentru purificarea lui de dimineață,
iar asta însemna că trebuie să parcheze.
Trebuie să merg pe acolo cu brațul ăla.
Acela merge așa, sau ceva de genul asta.
Ce face? Cum a reușit să ajungă atât de departe...
În apărarea lui, este o parcare destul de strâmtă.
După ce am decis că a parcat destul de bine,
James a plecat să-și facă treaba.
Iar noi ne-am pus pe așteptat, ca de obicei.
Pierd cam o oră pe zi așteptând ca el să...
Ai timp de o friptură, amice.
- Citește ziarul, a făcut rebusul... - Dacă face rebusul...
Da, aș spune că ai de stat o oră.
Ce?
Asta e genial.
De ce le trebuie furtunuri așa de lungi la mașinile de pompieri?
În caz că e focul departe.
Da.
Asta e...
Putem să-i spunem că acoperișul nu era etanș.
Da.
Dacă de-abia ați început să ne urmăriți,
e o poveste greu de descifrat.
Probabil e la trei vertical. Știi că piloții decolau în caz de „alarmă”.
- Da. - Nu.
Îți imaginezi dacă ar fi fost pilot pe Hurricane?
Nu.
Estimez că ai cam terminat, Hammond.
Am presupus că James nu va descoperi răutatea noastră decât după ce plecam.
Cu toate acestea, nu a trebuit să așteptăm atât de mult.
O să fie supărat!
Iisuse!
Trapa de pe rulota ta era deschisă.
- Da. - Sunteți tare amuzanți.
Deși vă admir ingeniozitatea și silința,
a fost o lovitură sub centură într-o zi ca asta.
Eram deja ud. Și puteați să-mi fi scos lucrurile personale.
E amuzant cum trei oameni pot avea viziuni diferite asupra aceluiași lucru.
Mie mi s-a părut o idee foarte bună.
Și mie. Și cele mai multe dintre lucrurile tale personale sunt o mizerie.
Oh, Doamne, se scurge apa.
Cum se poate să-mi curgă apă prin parbriz?
De parcă mi-ar păsa.
După câțiva kilometri, am ieșit de pe drumul principal,
mergând spre centrul retras al Scoției pentru a face niște cercetări științifice.
Da, ne plac mașinile noastre.
Sunt carismatice și interesante.
James și Richard au mașini americane. Au câte o Tesla.
Dar nu sugerăm nicio clipă că toate mașinile americane sunt bune,
pentru că nu sunt.
Unele dintre ele sunt groaznice.
Acum ne cufundăm în zona rurală scoțiană
pentru a realiza următorul experiment.
Cine a făcut cele mai proaste mașini,
Uniunea Sovietică sau americanii?
Reprezentând Uniunea Sovietică,
avem un FSO Polonez 1.6,
Lada Riva 1200,
și Zastava GTL 55.
Și reprezentând Statele Unite ale Americii,
avem Chrysler Voyager,
Chrysler PT Cruiser, care îmi face greață,
și Pontiac Aztek.
Vom face o cursă pe acest câmp,
noi trei în mașini americane, și trei tineri cercetători,
de care ne putem lipsi, în mașini sovietice.
Regulile sunt simple. Primul care iese din competiție câștigă.
- Stai așa, ai greșit. - Ce?
Nu are sens ce ai zis.
Ba da.
În nicio cursă nu a câștigat primul ieșit din competiție.
Încercăm să găsim cea mai proastă mașină. Aia se va strica.
- De fapt... - Da.
Are dreptate.
Atunci cel care pierde este câștigătorul.
- Da. - Am înțeles.
- Bun. - Bine.
Prin urmare, sub o pătură de burniță ușoară...
a început tirul Războiului Rece.
Acesta, telespectatori, este primul minivolum din istorie.
Ceea ce trebuie să știți despre asta e că,
la testul de coliziune frontală Euro NCAP, a înregistrat...
Unde e schimbătorul de viteze? Zero.
Singurii care au cumpărat aceste mașini erau cei pe care-i găsiți în birouri
cu un semn pe birou pe care scrie: „Nu trebuie să fii nebun să lucrezi aici,
„dar ajută.”
Am un V6 de 3,4 litri, cu 185 de cai-putere.
Și astea au fost veștile bune.
Orice altceva la această mașină este dezgustător.
La lansarea sa în 2000,
când au dezvelit prima mașină, publicul și-a ținut respirația
apoi a râs.
Când lui Walter White în Breaking Bad i-au dat una din astea,
mașina a fost atent aleasă ca și actorul.
Voiau să-l arate ca pe un ratat.
Și nimic nu spune mai bine ratat decât un Pontiac Aztek.
Lada!
Apoi am decis că, pentru a câștiga cursa,
va trebui să lovesc alte mașini, în speranța că ies cel mai șifonat.
Încep.
Rahat! Nu mi-a ieșit.
Și curând, colegii mei au avut aceeași idee.
Ia de aici!
Hammond încearcă să bușească Aztekul.
E imposibil să-ți dai seama, din cauza caroseriei.
Trebuie să mă lovesc cumva de Aztek ca să-mi distrug propria mașină.
Uite-l că vine! E un accident!
Uite-l!
Nu! Cruiserul trăiește!
Am continuat să mă arunc spre greoiul Aztek.
Până când am realizat exact opusul a ceea ce voiam.
A murit.
Cred că acum chiar a luat foc.
Domnilor, cred că avem un câștigător.
Nu!
Da!
Apoi a devenit o luptă până la moarte pentru locul doi.
Nemernic mic și comunist.
Ținta este dobândită.
Accident!
Și în curând, iar am obținut rezultatul nedorit.
Nu!
S-a stricat.
A fost o lovitură dură.
De ce încă-mi merge mașina?
Știm cu toții că e cel mai prost lucru făcut vreodată de om.
Haide, doboară-mă! Scoate-mă din joc.
FSO-ul ăla e solid.
Da! Așa mai merge.
Ce lovitură puternică!
Dar, din nou...
FSO-ul ăla e la pământ?
A ieșit din cursă?
E un dezastru!
Și pentru a face lucrurile mai rele...
Nu, May a dat-o în bară.
Acum, am rămas doar eu și James.
Cele două Chrysler luptă pentru onoarea ultimului loc.
Ambele mașini sunt acum prea avariate pentru a se prinde din urmă.
Așa că era o chestiune de timp...
să vedem care moare prima.
Strică-te!
Ia foc! Răstoarnă-te! Nu-mi pasă! Strică-te odată!
Dăngănitul ăla e temperatura. Nu mai am putere.
Da, fierb. Cred că dau în clocot.
În orice clipă, motorul va ceda.
Aparent am pierdut a treapta a treia, care era cea mai folositoare.
Nu am schimbător de viteze. Mi-a ajuns.
Nu! Dar... Uite indicatorul meu de temperatură!
Nu!
Nu se poate!
Nu accept!
- Bună. - Ieși din cursă sau minți?
- Ies. - Voiam ca asta să fie cea mai proastă.
Da.
Și se pare că a terminat ultima.
E a șasea cea mai proastă mașină făcută vreodată.
- Stai, am uitat regulile. - Așa este.
- Ai câștigat, deci ai pierdut. - Știu.
Motorul încă merge, deci am pierdut.
Decât să petrec o oră să-i explic iar lui James regulile,
am declarat că Aztekul e câștigătorul...
iar cu Hammond dând direcțiile,
am pornit către A9.
Căutăm un drum mare.
Totuși, până să realizăm că ne-am rătăcit,
mașina mea a început să facă ce acel PT Cruiser nu voia.
De ce motorul...
Motorul dă rateuri când urc dealul.
Haide.
Haide, mașină, te rog!
Prin urmare, am oprit la o fermă ca să fac niște reparații.
Verific carburatorul.
Cât mi-am scos trusa mea de scule,
James a mers să pună ceainicul pe foc.
- Mulțumesc. - O ceașcă de ceai?
- Ce? - Ce drăguț!
- Trebuie să zic... - Vrei un biscuit?
- Funcționează. - Așa e.
Ce funcționează?
Exact.
Aia e rulota mea.
E mult mai bine.
În cele din urmă, am terminat reparațiile.
E stricat.
Asta te-ar putea ține ocupat ore întregi.
De ce nu intră? E ridicol.
Știam doar că aveam 30 de ani.
- Da. - Aproape 40 de ani.
Dintr-o dată stăteam pe un câmp încă uitându-mă...
Cum e posibil?
E genial.
- Da! - Ce realizare!
- Următorul pas e... - Încotro mergem?
- Nu avem semnal la mobil. - Nu.
Trebuie să găsim A9.
Este...
În Scoția nu poți
- ... să te orientezi după soare. - Nu.
- Nu te poți orienta după nori. Se mișcă.
Ce-ar fi să ghicim?
După ce am ales varianta asta, am avut mai multe accidente mici.
Doamne!
Dar în curând am pornit iar la drum,
cu exploratorul Hammond încă o dată în frunte.
În orice moment, va fi o intersecție, și apoi...
un drum mic, mai degrabă decât o cărare, și apoi un drum mare.
Apoi, toate astea nu s-au întâmplat.
E o groapă.
După cum se vede, Hammond ne-a adus într-o etapă specială a raliului.
Asta e A9?
Nu. Nu sunt camere de viteză pe ea.
Așa știi că nu este A9.
Nu! Rahat!
Ce?
Îmi pare rău! A fost amuzant!
Deci, doamnelor și domnilor, ce lipsește din această imagine?
- A fost pur și simplu de poveste. - N-am mai văzut așa ceva.
A căzut bara de remorcare?
- Da. - Bara de remorcare a căzut.
Vai de mine. Asta e...
Ar fi absurd într-un desen animat cu Tom și Jerry.
Dacă se întâmpla pe A9?
Ar fi strigat șoferii.
Unde o să dorm la noapte?
Acolo. Acolo e rulota ta.
Am decis să abandonăm rulota mea și ne-am reluat călătoria...
în spatele lui Richard botanistul.
Urcă pe un munte
și crede că va găsi A9 în vârful muntelui.
Bună redresare, Hammond.
Remorca îmi dă ceva bătăi de cap.
Ceva a mers prost.
- Mergi prea repede pe o pistă de pietriș? - Da.
Nu mă pot abține. Pistă de pietriș.
Dacă-ți desfaci...
Da, a făcut asta.
Ești desfăcut? Da.
Deci asta... Da.
Dacă ieși singur, Hammond...
- Da? - Uite.
- Nu! - A mers.
Am decuplat-o.
Ești liber... Poți scoate mașina.
E blocată.
Stă pe rezervorul de combustibil. Uite.
Uite care e situația. Mai avem o rulotă și aceasta e udă.
Foarte umedă, da.
Nu avem voie să stăm la hotel, chiar dacă am găsi unul.
Asta nu se va întâmpla.
Dacă...
stăm într-un castel?
Nu e o regulă care să spună că nu putem sta la castel.
Dar nu există niciun castel.
Suntem în Scoția. Va fi unul la 300 de metri.
Are dreptate. Toate sunt goale,
nimeni nu are voie să folosească a doua casă,
iar castelele asta sunt.
- Dacă nu ești membru din familia regală. - Ar putea merge.
- Trebuie doar să găsim un castel. - Să găsim un castel.
După ce-am decis asta, l-am scos pe Hammond din șanț...
și am mers în căutarea unui castel.
James May, n-am crezut că-ți voi spune vreodată asta,
dar ți s-a desprins ugerul.
Să nu-mi mai spui asta niciodată.
Terenul era destul de dur.
La naiba!
Ce dracu'?
Genial.
Am ceva avarii dedesubt.
Dar, din fericire, după doar trei kilometri...
am găsit ce căutam.
Da. Este ideal.
Am petrecut noaptea în castelul altcuiva.
Iar a doua zi, după ce le-am admirat priveliștea...
James a mers la bucătărie să-și arate iar abilitățile de bucătar.
E, de fapt, un kedgeree reinterpretat și prăjit în baie de ulei.
Aveți hering afumat, o bilă de orez și un ou.
- Toate prăjite? - Da.
- Poftă bună. - Sunt intrigat.
Minunat. Bravo ție!
Treaba noastră în această misiune era, după cum știți...
Ce e?
Sunt niște arome interesante.
- E o provocare. - Totuși, heringul e bun, nu?
Îmi place peștele și-mi place crusta.
Ador heringul și crusta. Îmi plac și bezelele și un creion frumos.
Dar nu le vreau pe toate într-un cocoloș.
Mă gândeam.
Treaba noastră nu era să furăm casa cuiva
și să prăjim tot ce putem găsi.
Era să aflăm de ce mașinile americane...
- ... nu au avut succes. - Da.
Scara succesului... În anii 1970,
Marea Britanie a cumpărat nouă mii și ceva de mașini americane.
Nouă mii și ceva, da?
- Am cumpărat 247.000 de mașini sovietice. - Da.
Un element important al succesului mașinilor sovietice din Anglia
a fost Republica Populară din South Yorkshire.
Oamenii au cumpărat în principal mașini Lada.
Da.
Și ce am stabilit până acum? Că ne plac mașinile noastre.
Îmi ador mașina.
Ne plac, dar au defecte.
Destul de mari.
- Foarte mari. - Da.
Sunt destul de dificil de manevrat în multe părți din Anglia.
Da. Iar a ta e destul de nesigură.
E bombastică.
Dar sunt mașinile noastre.
Am stabilit și că mașini ceva mai mici, cum ar fi PT Cruiser,
Aztek și altele sunt printre cele mai proaste făcute vreodată.
Niște mizerii îngrozitoare.
Dar uitați care-i treaba.
Nu trebuie să uităm
că America a făcut și chestii super tari.
NOUL DODGE CHARGER
Inspirați de acest catalog cu mașini,
ne-am ales mașinile preferate puternice.
Apoi le-am folosit pentru altceva decât pentru ce le-a popularizat America.
O pizza.
- Spun că poți avea ananas pe ea. - Nu poți.
- Cu șuncă. - Să mănânci o pizza Sloppy Giuseppe.
- Cu șuncă. - Fără ananas.
Tocmai mi-am amintit ceva. Îl știți pe amicul meu John?
Toți îi zic Vagabondul.
Ne-a invitat într-un weekend de vânătoare fără complicații inutile.
Când?
Trebuie să ajungem în 37 de minute.
Ce? De la Pizza Express la Vagabond în 37 de minute?
E imposibil.
Sau nu?
Au fost multe mașini puternice fabuloase de-a lungul anilor,
dar asta e preferata mea, Mustangul.
Mustangul s-a vândut cel mai rapid din toată istoria mașinilor.
Un record care nu a fost bătut niciodată.
Au vândut 22.000 de mașini în prima zi!
Modelul acesta, GT500, construit în 1967...
Nu-mi vine în minte altă mașină
care să surprindă mai bine atmosfera epocii.
Tocmai apăruse televiziunea în culori.
Programul spațial Apollo tocmai începuse.
Ascultam cu toții Sgt. Pepper, Fleetwood Mac și Jimi Hendrix.
Dar, în America, un familist putea cumpăra un Mustang de șapte litri.
Acesta e un Chevrolet Camaro Z/28 din 1969.
A fost răspunsul celor de Chevrolet la Mustang, considerat butucănos.
Așa că au venit cu ceva mai curbat.
Această mașină are un aer deosebit de agrar.
Credeam că americanii nu și-au dat seama, dar ne-am înșelat.
Cred că știau, dar și-au zis: „Dă-o naibii! Să ne simțim bine.”
Asta era grozav la America pe atunci.
Optimism, speranță, consum nerușinat.
Marea Britanie, desigur, a văzut Mustangul și toate mașinile pe care le-a inspirat,
ca aceasta, și s-a gândit: „Trebuie să facem asta.” Așa că ne-a oferit
mașina Capri, disponibilă cu un motor de 1,3 litri.
De ce am fost așa sfioși?
Dodge-ul Charger,
mașina mea preferată, și una dintre cele mai bune.
În special, această a doua generație de mașini, din 1968,
celebră din filmele Locotenentul Bullitt și Dukes Of Hazzard.
Uitați-vă la ea! Scrie „legendă” pe ea.
Această mașină era destinată în special celor tineri,
lucru care azi ar însemna: „Mică și fadă, aproape invizibilă,
„cu un motor de la o ascuțitoare.”
Pe atunci însemna: „Un motor V8 uriaș, capotă cu aerisire și aripi mari.”
Erau distractive!
Și ce înseamnă un weekend de vânătoare fără complicații inutile?
Habar nu am.
Nu cred că știe cineva
ce înseamnă un weekend de vânătoare fără complicații inutile. Sunt de multe feluri.
Băieți?
Da?
Mi-a murit mașina.
Hammond, vrei să nu mai faci asta? Mi s-a oprit inima.
Se pare că un etrier de frână desprins a rupt roata,
lucru care a blocat cutia de viteze, provocând explozia motorului.
Dar, pentru că eram în întârziere,
eu și Jeremy a trebuit să-l lăsăm pe cel mai ghinionist șofer al Angliei.
Este ridicol.
Parcă ai merge la castelul Barnard ca să vezi dacă vezi bine.
Dar în ciuda acestui fapt,
am reușit să ajungem de la Pizza Express la Vagabond în 37 de minute.
Am reușit!
Da!
Dar, deși am ajuns la timp...
era o problemă.
Nu cred că ne încadrăm prea bine
în acest weekend de vânătoare fără complicații inutile.
Păi...
Ar putea fi mai rău.
Ce-i cu echipamentul ăsta?
Da, știu... Am cam exagerat.
Transpir de rușine.
Ești norocos. După ce s-a întâmplat în Argentina, eu nu mai transpir.
- Serios? - Nu.
- Nu poți transpira? - Nu, deloc.
M-a inspirat mașina mea. M-a indus în eroare.
Un mesaj de la dl Wilman.
E lung.
„Ați descoperit în cele din urmă
„principala problemă în a deține o mașină americană în Europa.
„E jenant.”
Nu ne potrivim.
E un pic...
Nu se potrivește.
„Dar, dacă ar exista o comunitate unde pasionații de mașini americane
„ar putea trăi împreună cu oameni care le împărtășesc pasiunea,
„nu ar fi jenant.
„Așa că, am creat un mic orășel în Hebridele Exterioare
„unde oamenii pot face asta. Și acolo vă îndreptați acum.”
Acum se gândește la un fel de grup de sprijin pentru dependenții de droguri.
Mergi acolo știind că toți ceilalți sunt ca tine.
Exact. Pentru că apărem aici, ca acum, cu mașini ca acestea,
- ... îmbrăcați... - Nu-i așa?
Iar oamenii zic: „Dumnezeule, Darren, Gary și Kevin sunt aici.”
Dar dacă ar exista o comunitate...
Am fi printre ai noștri.
- Ai putea spune: „Îmi aduceți un burger?” - Da.
Ai putea pune brânză pe orice.
- Și o căpșună pe rufele tale. - Da. Ai putea spune, de fapt...
Nimeni nu se va uita la tine. Toți fac asta.
- Toți în aceeași barcă. - Genial.
- Bravo, dle Wilman. - Nu e o idee rea.
- Da, e ceva inspirat. - Și eu doar...
Mă gândeam...
Dacă mergem pe insula asta unde totul e american
și toată lumea conduce o mașină americană...
De ce să nu ne facem mașinile mai americane?
Știu că Cadillacul tău e american ca un vultur făcut din brânză,
dar fă-l mai american.
Le vom modifica și apoi vom ajunge pe insulă
în mașini foarte americane.
El va fi tare fericit.
Acum mă gândesc doar la un vultur făcut din brânză.
Două zile mai târziu...
am pornit într-o călătorie de peste 300 de kilometri
către insula dlui Wilman din vestul Scoției
NORTH UIST HEBRIDELE EXTERIOARE
în mașinile noastre recent modificate.
Haideți să vă spun ce am făcut. M-am concentrat pe reparații.
Am reparat ștergătorul de parbriz.
Am pus lichid de răcire fără apă pentru a evita supraîncălzirea.
Apoi, dacă vă uitați atent în față,
am montat compresorul masiv pe care-l puteți vedea ieșind din capotă.
Cu el câștig 100 de cai-putere.
Și după ce am montat compresorul în față,
aveam nevoie de ceva care să-l echilibreze vizual,
pentru a-l face un tot unitar.
Așa că am montat în spate aripa în stil Plymouth Road Runner.
Salutare!
Mi-am transformat Cadillacul Coupe DeVille într-o mașină joasă.
Șapte centimetri mai jos în față. Cinci centimetri în spate,
mulțumită arcurilor solide ale Land Roverului Defender.
O țeavă de eșapament de șase centimetri, cu evacuare directă, montată în lateral.
Era deja o mașină cool și foarte relaxată.
Acum e și mai cool și mai relaxantă.
Cred că am exagerat puțin cu coborârea.
I-am pus mașinii cauciucuri rezistente inscripționate și arată bine.
Am rezolvat și problemele de putere montând un injector de protoxid de azot.
E cât se poate de simplu.
În loc ca benzina să se amestece cu aer înainte să intre în motor,
se amestecă cu un amestec de azot și oxigen.
Să încercăm. Activez sistemul cu un comutator.
Amorsez rezervorul.
Trag!
Nu face... De ce nu e nicio diferență?
Ai mai făcut alte modificări sistemului de alimentare
în afară de a monta sticla de azot?
Da.
Ce anume?
Multe lucruri.
Nu a făcut nimic, așa-i?
Ai modificat avansul?
L-am îmbunătățit.
Ce s-ar întâmpla dacă nu aș fi făcut nimic la avans
sau ceva de genul ăsta?
Cred că...
Ai obține un amestec slab și probabil ai topi pistoanele.
De aici, din spate, voi vedea foarte bine explozia,
dacă o voi putea vedea pe lângă compresorul meu.
Pe lângă? Compresorul îți obturează vederea?
Doar în anumite direcții.
Dacă mă uit înainte, de exemplu, da, blochează vederea.
Nu poate să vadă.
Mai târziu, am descoperit o altă problemă provocată de modificări.
Ăla e cauciucul meu.
Sunetul cauciucurilor mele agățându-se de caroserie.
Chiar am dat-o în bară, nu?
Ne-am continuat călătoria spre nord
pe fundalul vremii tipice pentru Scoția.
Dumnezeu chiar a dat-o în bară cu Scoția, nu-i așa?
„Uitați. E cea mai bună lucrare a mea.
„Și acum va ploua constant.”
A făcut ceva cu adevărat frumos, apoi l-a acoperit cu un cearșaf zdrențuros
sub forma vremii.
Interesant e că, în lumea islamică,
artefactele nu pot fi perfecte căci doar Dumnezeu este capabil de perfecțiune.
În societatea creștină, ne place să credem
că Dumnezeu introduce imperfecțiunea și defectele în lume
ca nu cumva să fim orbiți și înnebuniți de frumusețea ei.
James, țevile tale laterale scot fum în mașină?
A început prin a spune: „E interesant, nu-i așa?”
și apoi nu a mai fost interesant pentru următoarele zece minute.
În cele din urmă, ploaia s-a domolit,
ceea ce însemna că ne putem bucura de o priveliște minunată...
în timp ce Hammond își repara mașina.
- Ce este? - Rezervorul este spart.
Este evident.
- Poți să ajungi în satul ăla? - Probabil.
Sigur au acolo un atelier să-ți sudezi rezervorul.
- E greu să sudezi un rezervor de benzină. - Trebuie avut grijă.
Trebuie să găsesc ceva cu care să lipesc.
Bandă adezivă? Scotch?
Interesant, dar benzina dizolvă majoritatea adezivilor.
- Da, e o propunere interesantă. - Gumă de mestecat?
Între timp, se scurge sângele mașinii mele.
După ce am rezolvat problema cu guma mea cu nicotină...
am încetat să mai admirăm priveliștea și am început s-o străbatem.
Chiar îmi place mașina asta. Îmi place cum arată acum.
Mereu mi-a plăcut cum arată. Acum îmi place și mai mult.
Este extrem de confortabilă și are un ceas Cartier,
care este absolut superb.
Ceasul ăla mă mișcă.
Mă mișcă frumusețea lui.
Câte mașini am păstrat de la emisiunile noastre?
Am păstrat mașinile Oliver, Opel Kadett.
Eu am păstrat Alfa, Bentley-ul și Excellent.
Am păstrat doar ATV-ul de plajă.
Nu prea multe, din multitudinea testată.
Cred că știu la ce te gândești acum.
Chiar vreau Lincolnul ăsta în viața mea.
Nu vreau să renunț la mașina mea Riviera. Îmi place.
Ce zici de Cadillac?
Recunosc că mi-a cam intrat oarecum pe sub piele
și s-ar putea să-mi placă mult, mai ales că e așa jos.
Pe măsură ce se întuneca, am poposit la cel mai apropiat castel.
Și noaptea aia, eu și Hammond i-am pus lui James capacul lipsă de la roată.
În dimineața următoare, a fost foarte recunoscător.
Clarkson!
Ați făcut un lucru de mântuială.
Stai puțin!
Ai două stele americane pe mașina ta americană.
- Exact. - Este un capac îmbunătățit.
Puteați măcar să-l faceți să se potrivească. Ce sunt alea...
Ați înșurubat
niște șuruburi autofiletante urâte cu cap în cruce în mașina mea.
Dar este reparată.
Continuând să mergem către insula americană a dlui Wilman,
am dat peste o bucată importantă de drum pentru pasionații de mașini.
Acesta este traseul Stelvio al Angliei.
Applecross.
Așa se numește.
Aceasta este o ocazie să aflăm
cum se vor comporta mașinile noastre pe un drum alpin.
Urmează să aibă loc știința.
Sunt cu tine. Un experiment științific, da!
Începem.
Doamne Dumnezeule!
Da, asta e o problemă.
Nu văd prin parbriz din cauza burniței.
Pe de altă parte, ștergătorul nu funcționează.
Dacă aș putea vedea prin parbriz, de cealaltă parte
este compresorul care domină vederea.
E imposibil să văd.
Da.
Mașina asta americană se chinuie un pic
cu această parte a Marii Britanii.
Vine curba asta bruscă.
Mă pregătesc mental pentru provocare.
Și, urcăm.
Și frânăm ușor.
A trecut!
E multă ceață.
Vai de mine.
Ce?
Cum am ajuns să conducem pe contrasens?
Vom intra într-un nor.
În cele din urmă am ajuns în vârful trecătorii,
ne-am oprit să vedem faimoasa priveliște...
apoi am pornit iar la drum.
Rahat, am ieșit de pe carosabil!
Așa. Acum...
Da. De dimineață, când m-am gândit
să urcăm muntele ăsta cu mașinile noastre,
aveam altă imagine în cap.
Trebuie să-mi fi dat seama când mi-am luat o haină de lână.
Nu vedeți un șofer de Formula 1 în mașina lui cu o haină de lână, nu?
Ceva mai târziu, am ajuns la insula Skye.
PODUL SKYE
După ce am trecut podul,
ne-am îmbarcat pe un feribot către insula North Uist.
Și odată porniți la drum,
ne-am angajat într-o scurtă discuție pe teme de filozofie auto.
Partea amuzantă e că,
atunci când vezi persoane conducând o mașină americană în Anglia,
știi totul despre ele.
Știți că Trump le face grăsuțe.
Au un steag confederat în garaj.
Beau doar Budweiser.
Când vezi pe cineva într-un Fiat, nu te gândești
că-și flutură brațele aiurea și are o relație ciudată cu mama lui.
Sau într-un Volvo, că se dezbracă și se rostogolește în zăpadă cu vecinii.
Exact.
Nu faci presupuneri pe baza naționalității mașinii.
Nu. Dar, cu o mașină americană, cu siguranță faci presupuneri.
Ai perfectă dreptate.
Să luăm un caz ipotetic, dacă ai vedea un Mustang clasic,
de culoare verde închis, și ar fi condus de Richard Hammond,
vei vedea doar fața lui deasupra volanului,
dar tot te-ai gândi: „Pun pariu că poartă cizme de cowboy.”
Și așa este.
Singurul lucru pe care nu-l face, deși ar trebui,
ca pasionat de mașini americane,
e să joace golf.
Da.
Ce vrei să spui?
Da.
- „Da.” - Vrei să ne spui ceva?
Sunt Richard Hammond și recent am făcut cursuri de golf.
- Serios? - Da.
Am cumpărat un set de crose și fac un curs de golf.
De două ori pe săptămână. La terenul meu local de golf.
De ce te-ai apucat de golf?
Prietenilor mei chiar le place. Așa că am mers cu ei și am încercat.
- E greu. E foarte greu. - Nu mă interesează.
Așa că fac un curs.
Aveam o discuție destul de interesantă
despre mașini americane, iar acum, dintr-o dată, ziua mea e distrusă.
Cineva cu care chiar mi-a plăcut să lucrez
în ultimii 15 ani, se pare
că este un ciudat.
Din fericire, conversația a fost întreruptă în acest moment
pentru că am ajuns
pe extraordinara insulă North Uist.
Suntem în Hebridele Exterioare.
Așadar următoarea insulă e locul unde dl Wilman
și-a construit comunitatea pentru pasionații de mașini americane.
Sunt încântat de ideea unui loc unde putem merge în mașinile noastre
și să nu ne simțim jenați.
E ca la nudiști.
Vor să se plimbe dezbrăcați,
dar nu poți face asta unde ceilalți poartă haine.
Te-ai simți aiurea.
Așa că merg printre oameni cu preocupări similare, unde toți fac la fel.
În cele din urmă, am ajuns la țărm, pe partea îndepărtată a insulei.
Ce frumos e! Uitați-vă!
E destul de drăguț, nu?
Ce naiba e grămada aia?
Ce este?
Să fie o scenă temporară? Sau poate niște scaune?
E plastic în mare, nu-i așa?
- E mult plastic. - Uitați.
Poate îl refolosesc când nu există COVID
- ... pentru muzică folk... - Băieți?
- Sunt aduse de apă... Ce e? - Am primit un mesaj de la Wilman.
Aia e insula unde a construit comunitatea.
Și bănuiesc că chestia aia cu țepi face parte din ea.
- O puteți vedea? - Acolo?
Da.
Dar, pentru a ajunge pe insulă, trebuie să construim un pod din astea.
Sunt piese ca de ponton, nu?
Sunt pline de aer ca să plutească.
Nu va ține o mașină, nu-i așa?
Probabil, dacă sunt destule.
Iar astea...
Astea sunt conectate, uitați...
Asta e e una dintre bucăți.
Da, sunt șuruburi.
Se înșurubează.
Asta e ideea mea de iad.
E un set uriaș de construcții!
Jeremy, e ca ziua ta și Crăciunul în aceeași zi!
Cât de lat trebuie să fie, comparativ cu mașina?
Câte avem din astea?
Și trebuie să fie și lung.
Toate mașinile au o lățime de 200 de cm.
Doi, trei, patru, cinci, șase, șapte, opt, nouă.
Aproape trei metri.
Talpa ta are 30 de centimetri?
Nu știu.
Eu, între timp, eram mai interesat de cum ar arăta această comunitate.
Bănuiesc că... Încerc să mă gândesc ce va fi.
Va fi un motel și fiecare cameră va avea două paturi
care sunt mult prea mari, cuverturi de pat vișinii.
Va fi un bar sportiv cu multe ecrane,
fiecare transmițând conținut ușor diferit.
Toată lumea vorbește în lift...
- Ascensor. - Da.
- Îmi place. - „Încântat de cunoștință.”
- Așa se spune în America. - Spun bună dimineața.
Nu mă știi. Abia m-ai cunoscut.
- „Încântat să te cunosc”? - Îmi place conversația.
Pentru că ești american...
Ne-am luat cu munca...
Căpitanul Șurub intră.
Ăsta trebuie să fie reparatorul.
... făcând pauză doar să mă cert cu James.
Nu va funcționa.
Ba da. Am făcut calculele.
- Aproximativ. - Matematica, James, nu merge pe mare.
- Ba da. - Crezi că va funcționa?
Nu. Nu chiar.
O pun jos.
Jos.
Doamne!
Bun, l-am securizat.
- Bun. - Te-ai pișat în cizme.
Da. Asta e foarte bărbătesc, nu-i așa?
- Asta? - Da.
Știu.
În a treia dimineață a efortului nostru,
a trebuit să împrumutăm o barcă de la un localnic.
Ce?
Bine, uitați care e situația. Am construit bucata asta aici.
Hammond va aduce barca pe aici.
Și o vom remorca până la capătul podului construit
unde putem atașa noua secțiune.
Era un plan simplu, dar s-a dovedit
că Hammond nu a folosit niciodată un motor exterior.
Trage de cablu!
Unde e?
- E în partea de sus... Acolo. Trage-l. - Gata!
Funcționează! Cum o fac să se miște?
Răsucește de chestia aia. Așa.
HMS Hammond este pe drum.
În ritmul tău. Cât vrei tu de repede.
Ești gata?
Primul pas: leagă-l bine, fă-i nod.
Perfect. Acum, trage-mă.
Haide! Accelerează.
Dă-mi putere.
Ai smuls afurisitul de suport de pescuit.
Nu l-am legat de suportul de pescuit. De ce l-ai legat...
Nu l-am legat de suportul de pescuit, idiotule.
Ești gata? Pornim.
Hammond iar e cu fundul în sus.
Ce... Iisuse! Cum a reușit...
Te trag eu.
În mod ciudat, niciun alt localnic nu ne-a mai împrumutat barca apoi.
Așa că a trebuit să tragem manual noua secțiune de pod.
Ia uitați, mișc singur o bucată de pod de 100 de metri.
Apa e alunecoasă, nu-i așa?
Da.
Ești gata? Ce zici de așa andocare? Așa.
Munca a continuat pentru restul zilei.
Acum, trebuie să tragem de colțul ăsta, nu?
Uite-l.
Până când, după-amiaza târziu, podul nostru drept ca o săgeată era gata.
Și fiindcă doar James a crezut că va funcționa,
Hammond și eu am decis să meargă el primul.
Temperatura și presiunea sunt bune.
Care șanse are să treacă podul?
- Minime, aș zice. - Neglijabile.
Dumnezeule, drumul plutește în fața mea.
Doamne, cum se mișcă!
Se scufundă în timp ce trece cu mașina.
Iisuse!
Ce ciudat e!
Băieți, n-o să vă mint, pare puțin cam periculos.
Sunt vreo 10 metri de apă
- ... sub el. - Și conduce un Cadillac.
Știu că e adâncă.
- Destul de adâncă să-mi înghită barca. - Da.
Rahat.
Cred că eșapamentul meu glisează pe pod.
Acum mă lovesc de propriul meu pod.
Cred că s-a împotmolit unde face burtă podul.
Este amuzant.
Nu cred că puteți vedea asta,
dar pe partea aia, roțile s-au prăbușit,
fiecare dintre ele pe câte o bucată din astea.
Așa că sunt blocate.
Pe de altă parte, eșapamentul atinge podul,
iar capătul lui este prins într-una din îmbinări.
Sunt complet blocat.
Există o soluție, dar nu vei fi pregătit să o faci.
Care anume?
Să te duci să-l ajuți.
Asta ar însemna patru tone de iaht terestru american
pe aceeași bucățică de plastic din ocean.
Dar cum James era acum un obstacol uriaș în calea succesului nostru,
nu era nimic altceva de făcut.
Aplic putere, măresc viteza.
Rahat. Spatele mașinii se scufundă.
Doamne, sunt complet... Sunt cu fundul în jos. Abia văd ceva.
Văd că Thunderbird 2 se apropie.
Aer.
Funcționează.
Va trebui să mă împingi destul de viguros și în mod constant.
James May, păzea că vin.
Nu a funcționat. Să încercăm altceva.
O să dau înapoi, bine?
Și apoi voi crea un val.
Da?
Când valul îți ridică spatele mașinii, ia-o la galop.
Păzea că vin!
Du-te.
La naiba!
Hammond, ne poți ajuta și tu?
Bine, cred că sunt pe drumul bun.
Aș vrea să pot vedea puțin mai mult decât ce văd acum.
Doamne.
Nu vreau să intru iar în apa asta.
În mod uimitor, șoferul cel mai predispus la accidente a ajuns fără incidente.
Jeremy, acum sunt aici. Pot să ajut?
Hammond, mi-a venit o idee genială.
Spune.
Dacă am conduce amândoi spre el cu viteză și apoi frânăm să creăm valul,
ar putea fi de ajuns pentru a-l ridica și să pornească.
Sau dublează tensiunea și rupe podul.
Dar e singura noastră șansă, nu?
Bine, mă bag. Să-mi zici când.
Bine, asta... Necesită un șofat de precizie.
Eu sunt gata.
Hammond, tu ești gata?
Da.
Nu-mi pornește mașina.
Dumnezeule!
Ce?
Raport: sunt carnea dintr-un sandviș incompetent.
E în regulă, a pornit.
Bine, domnilor, suntem gata aici, în spate.
În trei, doi, unu, acum.
Frânez acum.
Du-te!
Da!
A funcționat. A funcționat, fir-ar să fie!
Foarte bine. Vă mulțumesc.
BINE AȚI VENIT LA HAMMONDSBURG POPULAȚIE: 7 MILIARDE
Aș zice că oamenii mei m-au recunoscut!
Cred că dl Wilman a făcut asta.
Da, așa e.
Abia aștept să văd comuna noastră.
Îmi imaginez că noi căutăm un oraș în stil american.
E ca în Oklahoma.
Ia uitați-vă.
Vaci.
A fost o călătorie remarcabilă prin toată Scoția,
prin toată insula Skye, prin tot...
Trebuie să mă opresc. Toate luminile de avertizare sunt aprinse.
Ceva nu e bine. Mașina miroase...
James, suntem efectiv la...
Știu dar nu vreau s-o dau în bară la nici 100 de metri de comuna noastră.
Vreau să ajung în glorie. Așa că lasă-mă câteva minute.
Cum a reușit s-o strice pe ultimii 100 de metri?
Ce idiot e!
Nu pot deschide capota.
Hammond, mi-a venit o idee.
Nu-l putem ajuta cu nimic,
așa că hai să aruncăm o privire la clădirea aia țepoasă de acolo.
Cu mare bucurie.
Înainte.
Doamne, glumești. Haide.
Nu pornește mașina.
Deci amândoi și-au stricat mașinile la nici 100 de metri de linia de sosire.
Bun, să mă gândesc.
Mașina mea pornește...
Și a pornit. Am plecat.
După o scurtă călătorie...
am ajuns în comuna noastră.
Mișto.
Dl Wilman a fost ocupat.
Ia te uită!
Laser Quest. Multiplex.
Ia uite, un bar sportiv!
Și 5G pe mobil. Cum e posibil asta?
Ciudat.
Ăla e un MG?
Ce caută aici?
Bună seara, barman. Vreau trei halbe de Budweiser cu brânză, te rog.
În cele din urmă, mi s-au alăturat și colegii mei.
Domnilor! Berea vă așteaptă.
Iat-o!
Stați. Pauză. Savurez momentul.
Da, știu ce vrei să spui.
Budweiser! Iată-te!
Știi, aveau doar Tsingtao.
- Serios? - Da.
- Păi și MGD? - Nu, doar Tsingtao.
Haideți să mâncăm ceva.
Da, mâncare!
Mâncare, aici. Nu pot să cred că dl Wilman a făcut asta.
- Am venit acasă. - Cu adevărat.
- Buickul meu Riviera e parcat afară... - Da.
- ... iar eu sunt aici! Totul este bine. - Știu.
E uluitor.
Aș mânca... Surf and turf?
Nu, stați.
Monterey Jack. Vreau niște Monterey Jack.
PORC DULCE-ACRIȘOR 8,50$ SUPĂ DE CUIB DE PASĂRE 9,00$
DIM SUM 9,00$ PICIOARE DE PUI PRĂJITE 8,00$
TESTICULE DE PUI 7,50$ OREZ CU OU PRĂJIT 8,50$
Ce?
TĂIEȚEI 8,50$
Băieți,
nu e vorba doar de meniu.
Nimic de aici nu pare în regulă.
E ciudat.
Știți că locul ăsta e deschis doar de o săptămână?
Și deja fiecare lucru de aici...
este chinezesc.
Și cu această dezamăgire imensă e vremea să încheiem.
Ne vom întoarce. Nu știm unde sau când, dar o vom face.
Și ne vom vedea atunci. Vă mulțumim pentru vizionare. La revedere.
Subtitrarea: Maria-Andreea Popescu
redactor Robert Ciubotaru