I
Hej och välkomna till The Grand Tour,
som denna gång inte sänds från toppen av en vulkan
eller från havets botten.
Nej. Vi är i Berwick-upon-Tweed, Englands nordligaste stad.
Vårt uppdrag är att åka över gränsen
och sedan köra hela vägen genom Skottland till de Yttre Hebriderna.
Det här kan bli en av de vackraste turerna vi någonsin har gjort.
Och på vägen kommer vi att försöka svara på en mycket viktig fråga.
Just det. Den här: I Europa lyssnar vi på amerikansk musik,
vi köper amerikanska kläder, vi dricker amerikanskt öl,
vi bär amerikanska solglasögon.
Men amerikanska bilar har aldrig blivit riktigt populära.
Varför det?
För att ta reda på det, köpte vi varsin amerikansk bil.
Och det här är vad jag valde,
en 5,8-meters Lincoln Continental Mark V.
Minns ni Jock Ewing i Dallas?
Han hade en sån här.
Feta Frank Cannon, tv-detektiven, hade nåt liknande,
en Mark IV, i princip likadan.
Det betyder
att när jag växte upp såg jag en Lincoln på tv varje vecka,
och bad pappa: "Pappa, kan vi skaffa en Ford Cortina?"
Varför inte en sån här?
Varför ville inte han det?
Tja, jag...
Det är en Buick Riviera.
Åh, ja!
Med en självöppnande baklucka.
-Ska jag stänga den? -När hände det?
-Nu när du stannade. -Det är en funktion.
Detta är den legendariska Buick Riviera 1971, Boattail.
Vadå?
Nej, jag bara... Jag är förstummad.
För vi sa: "Varför blev amerikanska bilar inte poppis i Europa?"
Blev den här poppis ens i USA?
Det är grejen. Riviera var Buicks svar på Ford Thunderbird.
Från -63 gjorde man Riviera. De gick bra.
De sålde bra, men inte lika många som Thunderbird.
Så -71 sa de: "Vi gör nåt riktigt slående,
"nåt nytt och unikt."
Och de gjorde den här. Alla hatade den.
Bokstavligen!
Deras slogan var: "Den är olik alla andra."
Amerikanerna svarade: "Tur."
Men Jock Ewing, feta Frank Cannon... Den doftar kändis.
Clint Eastwood.
-Är det sant? -Jeff Bridges.
-Va? -Ja.
-Hade de en sån här? -Bruce Willis.
Verkligen?
-Så Frank och Jock? -Ja.
-Bruce, Clint och Jeff? -Ja!
Och i Europa tjafsade vi fortfarande om att ha en Allegro...
Vi köpte en Allegro Estate, när den här fanns!
Vad tror du May har köpt? Låt mig omformulera.
Vilken sorts Cadillac har May köpt?
Så småningom...
...efter över sex meters väntan...
...fick vi svaret.
Bilen anländer nu till plattform fyra, fem, sex, sju, åtta, nio och tio.
May?
-Ja? -Vi gissade på Cadillac.
Inte vilken Cadillac som helst. En Cadillac Coupe DeVille.
-Är det? -Cadillacarnas Cadillac.
När jag kör den här känner jag mig som Elvis Presley.
Död på en toalett?
Herregud, hur mycket vinrött kan man klämma in i en bil?
Det är som ett amerikanskt motellrum.
De måste ha rensat hela världens vinrött-gruvor.
-"Vilken färg ska sätena vara?" -"Vinröda."
-"Instrumentbrädan?" -"Röd."
-"Bra idé." -Men spaken,
knappen på toppen av farthållaren...
-Vinröd. -...är vinröd. Ja.
Jag hoppades att ni inte såg det.
Har den ramlat av?
Ja, jag måste erkänna att jag är lite av en idiot.
Jag körde hit
och såg i backspegeln att det flög skräp längs vägen.
Jag tänkte: "Vad märkligt.
"Det där skräpet har samma vinröda färg som min bil."
Men utan att fundera på varifrån det faktiskt kom.
Vi borde spela en omgång Top Trumps.
-Motor? -Ja?
6,6-liters -V8.
-Vad gulligt! -6,6...
-Va? Det är inte gulligt. -Är det för startmotorn?
-Hur stor är motorn i din? -7,5.
-7,5-liters? -7,5-liters -V8.
-Fortsätt. -8,2.
Åtta?
Ja, 8,2 liter. Det är den största V-8:an monterad i en serieproducerad bil.
-8,2-liters. -Okej, då.
Den här är mer effektiv. Hur många hästkrafter?
Min?
Hundranittio.
-Hästkrafter är betydelselöst. -Hur många?
-Hundraåttioen. -Bara?
Ja. Med 6,6 liter. Jag vet inte hur de tänkte.
Min 7,5-liters V-8-kärra har 250 hästkrafter.
-Tvåhundrafemtio? -Ja.
Rena rymdraketen.
THE GRAND TOUR SKOTTLAND
I ivern att börja vår viktiga upptäcktsresa
startade vi Lincoln för 10 000-pund,
Buicken för 17 000 pund,
och Vinrödmonstret...
...och körde iväg.
Nu gäller det.
Gränsen till Skottland.
Vi åker in i McSkottland.
Det här är en hemkomst för den här bilen. Mr Buick från Buick var skotte.
Du ska åka hem!
Jeremy Clarkson,
är du medveten om att din bil verkar prata där den rullar fram?
Nej, det är jag omedveten om.
Främre stötfångaren är 27 km framför mig.
Vi rullade på, förstummade över vad vi hade missat i vår barndom.
Jag vill minnas att år 1970
var bilvärme extra tillval i en Austin.
Medan denna har automatiskt justerbara säten,
elektriska fönsterhissar, farthållare...
Jag menar, rymdskeppet Enterprise hade ingen farthållare.
Titta, automatisk klimatkontroll.
Man kan sätta den på ekonomisk eller automatisk inställning, eller bi-nivå.
Bi-nivå. Vi hade nog inte ens fattat vad det betydde.
Om nån hade visat mig ett fönster som gick upp och ner
med hjälp av el på 70-talet,
hade jag svimmat.
Kolla in lyktorna.
Jag har garagedörrar för mina strålkastare.
Hur skulle min barndom ha varit
om jag hade åkt i baksätet på en sån här
istället för en Ford Anglia med ett hål i golvet?
Min pappa skulle ha varit min hjälte,
jag skulle ha haft en ljus syn på livet.
Ja.
När vi närmade oss Edinburghs utkanter
hedrades vi med det traditionella lokala välkomnandet.
McRegn nu. Det var förutsägbart.
Vi har ju varit i Skottland i hela 20 minuter nu.
Skotsk polis kan inte säga: "Du är haffad, min solstråle",
för ingen skulle förstå vad det betydde.
Inte bra. Nyheterna är inte bra.
Sen beslöt vi oss för att åka in till centrum...
...för att se hur våra bilar skulle klara branta och smala kullerstensgator.
Vänta lite.
Herregud!
Det här går inte.
Min tjuriga differentialaxel orsakade snart ännu ett problem.
Det är jag. Det är jag som kokar.
Jag kokar, grabbar.
Tusan. Det är som John i Mongoliet.
När jag äntligen hade klarat uppförslutet
fyllde Hammond på med lite dyrbart, skotskt vatten.
Vi frågade oss hur Frank Cannon någonsin kunde lösa nåt,
och återupptog vår resa genom stadens centrum.
Åh, herregud. Ser ni vad vi har framför oss?
Japp.
Ja.
Det är i trängsta laget, Clarkson.
-Hur... -Gillar serien. Och bilen.
Hur nära är jag den där väggen?
Ungefär så här.
Jag måste erkänna att min bil är lite för stor för Edinburgh.
Vi kan skylla det på Edinburgh, inte på bilarna.
Inte en chans.
Vad sägs om vi tillfälligt flyttar på soptunnan?
Om jag backar tillbaka...
Du kan svänga runt och pressa dig...
Min kokar!
-Ja, det gör den. -Oj då.
Åh, nej.
Den sjunger dödssången.
Hjälp!
Akta er.
Vi lämnade Hammond för att genomsöka Skottland efter mer vatten,
jag pressade mig igenom hålet,
och sen gick vi och tog oss en festlig drink.
Okej. Det som händer är att dörren stoppar dörröppnandet.
Hur gick det till? Varför gör den så mot mig?
Hur kom Frank Cannon in? Jag kommer inte in.
Smidigt.
Snyggt.
-Den blockerade inte trappan. -Den stod längre ditåt.
-Gjorde den? -Längre bak.
-Den andra stod framför den här. -Sätt den så.
Hur ska jag...
Jag kan inte...
Hela biten har lossnat.
Efter att ha fastställt att amerikanska bilar har lite problem i stadskärnor,
åkte vi tillbaka till en trefilig motorväg.
Cool bro med dimma. Titta!
Snart kom vi fram till platsen för vårt andra test...
...Skottlands Nürburgring.
Vi har Brickyard, Monza,
skräckinjagande Knockhill.
Idén är väldigt enkel.
Vi tar tid på en skotsk bil som kör runt banan och använder den som riktmärke,
sen försöker vi slå den tiden med våra tvådörrars V-8-sportbilar.
Den enda frågan är vilken skotsk bil vi ska använda.
Vår 911-liknande Imp med svansmotor?
Vår Talbot? Avenger?
Vår AC 3-liters ME?
Eller kanske vår lilla Scamp?
Det är verkligen ett urval av de allra bästa.
Efter mycket fundering, beslöt vi oss för den heta Hillman
och satte en gammal vän på förarplatsen.
Okej, så där. Flygande start och vi tar tiden.
Här har vi en 1,5-liters storventilsmotor.
Sänkt framfjädring, kraftig bakre fjädring, 93 hästkrafter.
Topphastighet? 174 km/h.
-Den behöver fler växlar. -Ja.
Ja, det är vad den saknar.
Det där är gräddan av skotsk spetskompetens på 70-talet.
Här kommer hon.
Abbie korsade mållinjen med en tid på 1:13.98.
Därefter nollställdes stoppuret
och jag släppte lös min tunga metallklump från Detroit.
Jag ökar hastigheten för att korsa startlinjen i runt 112 km/h.
Det gick inte, 109. Det får duga.
Snäv sväng.
Jösses!
Jag gled över till passagerarsätet. Det är en av...
Herregud! Nu...
Jag svajar betänkligt.
Åh nej, jag åkte av banan lite där.
Men jag är tillbaka igen.
Åh, nej! Mitt säte har kollapsat.
Styrningen låser sig.
Kom igen!
Fart nu och kraft!
Hundratjugo! Det var nästan 130!
Efter den här uppvisningen av svajande och understyrning
trodde vi att James 8,2-liters Cadillac skulle vara snabbare.
Men...
Kom igen!
Helt otroligt att en sån här stor motor kan vara så slö.
Det problemet, i kombination med James lugna kurvtagning...
Det står bromsa, och jag ska följa det rådet.
...och hans legendariska minne för banupplägg...
Vad kommer nu? Jag minns inte.
...resulterade inte i någon snabb varvtid, precis.
Snyggt.
Så med Carroll Shelbys arbete gjort,
var det upp till Buicken att göra Amerika stolt igen.
Den går i mäktiga 112 km/h över startlinjen.
Nu rullar vi in i kurvan.
Mycket understyrning.
Den ser ut som en amerikansk bil på film, precis som jag ville.
Jag har... Japp.
När vi hade kört klart, var det dags att se om amerikanska bamsemotorer
hade slagit den skotska Hillman.
Tiden vi måste slå...
-Ja? -1:13.98.
-James May. -Ja?
1:31.99.
Sjutton, arton sekunder långsammare än en Hillman Avenger.
-Och du hade nästan sju liter mer? -Ja.
Jag gjorde det på 1:21.47.
-Oj då. -Richard Hammond.
-Ja? -En...
...arton...
-...komma sjuttiosju. -Vad bevisar det?
Intressant. Jag trodde att min skulle vara snabbare.
-Jag trodde inte det. -Du körde inte fort.
Den går inte snabbare. Den är bara bekväm.
Du har en enda mätare, en hastighetsmätare.
-Ja. -Det enda man inte behöver.
-Bilen behöver inte den. -"Inte intresserad."
Men det lustiga är att det är den första banan
som du har kört runt utan att köra på nåt.
-Ja! -Just det.
Och din bil är inte upp och ner.
-En applåd för det. -Tack.
Richard Hammond.
Vi har gjort det i många år och äntligen har jag lyckats...
Vanligtvis skulle en sjukvårdare klippa upp hans byxor...
-Japp. -Han skulle köras till sjukhus.
Jag skulle prata med hans fru: "Hej, Mindy. Ja, jag vet..."
-Igen. -"Han har gjort det igen."
Ett sms från mr Wilman:
"Det verkar cirkulera nåt sorts virus."
-Åh, nej. -Var har han varit?
-Nån har låtit honom läsa tidningen. -Det är farligt.
"Ni kan inte bo på hotellet i natt.
"Jag har därför hittat ett alternativt boende på banan."
Var då?
Kära nån.
Det kan bli kul. Lite husvagnsliv.
När vi hade kommit i ordning, satte vi oss ner för en traditionell skotsk middag,
tillagad av den lokala kocken.
-Vad är det? -Fläskkotlett.
-Och det där? -Ärtor.
Vad är det här?
En morot, tror jag.
-Tack så mycket. -En friterad morot?
-Ja. -Det är ingen morot. Det är en korv!
Kanske det. Det var en korv med nånstans.
Okej, eller hur?
Jag känner mig mer hälsosam.
-Ja. Mitt hjärta säger tack. -Hur är ärtorna?
-Ärtorna? -Det är en klump med ärtor.
-Ja. -Så mycket lättare att äta.
Ja. Ärtor är så svåra att äta, men när man friterar dem...
De blir söta och goda.
När middagen var över och vi hade kräkts
bestämde vi oss för att se på motorsport på mr Wilmans laptop.
Hur många har han beställt? De kommer aldrig att passa.
Har ni tänkt på en sak? Det är mr Wilmans tangentbord.
Titta på A:et...
Nött. Och N:et och L:et.
Han kanske har mejlat sin vän Alan mycket.
Visst.
Hur som helst, jag vet att många tittare
tycker att det var dumt att ställa våra stora jänkare
på en europeisk bana mot en europeisk bil.
Självklart vinner den europeiska bilen. Inte säkert.
-Det finns historia i det. -Ja. Och det fina är
att på Goodwood racerbana används fortfarande bilar...
-Kolla in. -...från 60-talet.
Här kommer de. Här finns alla typer av bilar.
-En stor Studebaker. -En tung bjässe.
Det där är en Ford Galaxy.
Och det finns två Lotus Cortina. Och flera Mini.
Loppet tar andan ur en.
Titta på den!
Kolla på fyrhjulsdriften i den där Lotus Cortina.
De har väl 130 hästkrafter?
-Ja. -Hur många har Galaxyn?
-Fyrahundratjugofem. -Fyrahundratjugofem?
Den går som smort. Så där, ja!
Han närmar sig den stora Galaxyn. "Kan jag komma förbi?"
-"Nej, det kan jag inte." -Den kör iväg!
-Han har mer kraft. -Han närmar sig tack vare kurvan.
"Jag får en chans till. Jag försöker."
Så fort det blir en öppning, är han borta.
-Och nu, då. -Helt borta.
Alla amerikanska bilar som våra
-är inte långsammare... -Nej.
...runt en bana än europeiska bilar, för de är snabbare på raksträckorna.
Där kommer Minin! Den har bara 130 hästkrafter!
Som en terrier mot en dobermann, 425 hästkrafter mot 130.
-Där åker han. -Hej då!
-En vinkning. -Till honom.
Följande morgon sa de att på grund av covid
var vi tvungna att ta husvagnarna med oss.
Så medan en man monterade dragkrokar
gjorde vi dem lika stilfulla som våra bilar.
Det jag har gjort för att understryka amerikanskheten i mitt ekipage
är att omvandla husvagnen till
den mest amerikanska och enda coola husvagnen som skapats.
En Airstream.
Kolla in! Ja!
Jag har gått in för den platta looken.
Det här är ett läckert åk.
Men den är stor. Tre decimeter längre än en Londonbuss.
Men mindre sportig.
Man måste erkänna, den är rätt retro-snygg.
Nej, det ser ut som en husvagn täckt i folie utan anledning.
Han är verkligen en vilsen liten man, eller hur?
Jag har haft den bästa idén, tittare.
För problemet med husvagnar är att de är anskrämliga.
De parkerar på ett fält.
En hel massa vita lådor. De ser ut som Tupperware.
Så jag har målat min svartvit
och gett den ett juver.
Den har verkligen ett juver!
Med vår massiva besättningskonvoj bakom oss
kämpade vi oss vidare i det eviga kaledoniska skyfallet.
Kan vi stanna och tanka snart? Jag har inte mycket bensin.
Ofattbart att du konsumerade nåt på banan,
men ja, vi ska hitta en mack.
Det är väldigt skotskt!
-Riktigt kallt nu. -Riktigt skotskt.
Ja.
James hade tillryggalagt
isbjörnvänliga 3,4 km per liter
och meddelade att det var dags för hans morgonbestyr,
vilket innebar att han måste parkera bilen.
Om bakänden går ditåt,
går husvagnen ditåt eller nåt sånt.
Gör han det med flit? Hur lyckades han...
Till hans försvar är det en ganska trång parkering.
Efter att ha beslutat att det dög,
gick James för att uträtta vad han skulle.
Och vi slog oss till ro och väntade som vanligt.
Jag förlorar ungefär en timme om dagen på att han ska...
Han hinner äta fin middag.
-Läsa Telegraph, lösa korsordet... -Om han gör sånt...
Du har en timme på dig.
Vadå?
Det här är lysande.
Varför behöver de så långa slangar i brandbilar?
Ifall branden är långt borta.
Just det.
Det här är...
Vi kan säga att takförseglingen läckte.
Ja.
Om ni just började titta
är det här svårt att förklara.
Han håller väl på med korsordet än. Du vet när de ropade "Redo!" i krig?
-Ja. -Nej.
Kan du tänka dig om han flög en Hurricane?
Nej.
Det räcker nog, Hammond.
Vi antog att James inte skulle upptäcka vårt bus förrän han körde iväg.
Men vi behövde inte vänta så länge.
Han kommer att bli arg!
Jösses!
Takluckan var öppen på din husvagn.
-Ja. -Ni är så roliga.
Jag beundrar er uppfinningsrikedom och er ansträngning,
men det var oschysst en sån här dag.
Jag var redan blöt. Ni kunde ha tagit ut mina tillhörigheter.
Visst är det lustigt, hur tre personer kan tycka så olika om samma sak?
Jag tyckte att det var en bra idé.
Samma här. Och det mesta av dina tillhörigheter är ändå skräp.
Herregud, det droppar vatten.
Hur kan min vindruta läcka?
Som om jag bryr mig.
Några kilometer senare svängde vi av från huvudleden,
mot Skottlands avlägsna centrala delar för att göra lite vetenskaplig forskning.
Ja, vi gillar våra bilar.
De är karismatiska och intressanta.
James och Richard har själva amerikanska bilar, Tesla.
Men vi påstår inte för en minut att alla amerikanska bilar är bra,
för det är de inte.
Vissa är usla.
Nu dyker vi djupt in i den skotska landsbygden
för att göra ett viktigt experiment, det här.
Vilka gjorde de sämsta bilarna,
Sovjetunionen eller amerikanerna?
Som representant för Sovjetunionen
har vi FSO Polonez 1.6,
Lada Riva 1200
och Zastava GTL 55.
Som representant för USA
har vi Chrysler Voyager,
Chrysler PT Cruiser, som får mig att må illa,
och Pontiac Aztek.
Vi ska köra ett race runt det här fältet,
vi tre i amerikanska bilar och tre av våra yngsta,
och därför umbärliga forskare i sovjetiska bilar.
Reglerna är enkla. Först ut vinner.
-Vänta, du har missuppfattat. -Vadå?
"Först ut vinner?" Det är ologiskt.
Ja, det är det.
Det finns inget lopp i historien där först ut vinner.
Vi vill utse den värsta bilen. Den sämsta ryker först.
-Faktiskt... -Ja.
Han har en poäng.
Då är förloraren vinnaren.
-Ja. -Jag fattar.
-Ja. -Bra.
Så under ett lätt duggregn...
...började det kalla kriget.
Det här, kära tittare, är världens första minibuss.
Det viktigaste ni behöver veta om den
är att i Euro NCAP:s frontalkrocktest fick den...
Var är växelspaken? Noll.
De enda som köpte Cruisers var de som på kontoret
hade en skylt där det stod: "Du måste inte vara galen för att jobba här,
"men det hjälper."
Jag har en 3,4-liters V-6, 185 hästkrafter.
Sen är det slut på goda nyheter.
Allt annat med den här bilen är avskyvärt.
Vid lanseringen år 2000
avtäcktes den första bilen och publiken flämtade till
och började skratta.
När Walter White i Breaking Bad fick en sån här att köra
var bilen utvald lika omsorgsfullt som skådisen.
De ville visa att han var en förlorare.
Och inget säger förlorare bättre än en Pontiac Aztek.
Lada!
För att vinna det här loppet
skulle jag ramma andra bilar och hoppas förstöras mest.
Här kommer jag.
Fan! Det gick inte så bra.
Snart fick mina kollegor samma idé.
Känn på den här.
Hammond försökte kvadda Azteken.
Det är omöjligt att säga med den designen.
Jag måste köra in i Azteken och förstöra min egen bil.
Här kommer den! Det är en olycka!
Där satt den!
Åh, nej! PT Cruisern lever!
Jag fortsätta att köra in i den tunga Azteken.
Tills jag uppnådde raka motsatsen mot det jag ville.
Den dog.
Den brinner nog nu, tror jag.
Vi kanske har en vinnare.
Åh, nej. Nej!
Ja!
Sen blev det en kamp på liv och död om andraplatsen.
Din lilla kommunistjäveln.
Målet lokaliserat.
Olycka!
Och snart fick jag fel resultat igen.
Nej!
Han är trasig.
Den var tuff.
Varför fungerar min bil fortfarande?
Det här är ju den sämsta som någonsin tillverkats.
Kom igen, ta mig. Förstör mig.
FSO:n är gedigen.
Ja! Så ska det se ut.
En bra träff.
Men ändå...
Är FSO:n slut?
Slut för gott?
Det här är en katastrof!
För att förvärra allt...
May höjer ribban.
Nu var det bara James och jag kvar.
Två Chrysler som slåss för en ärorik sista plats.
Båda bilarna var för skadade för att kunna ramma den andra.
Så nu gällde det bara att vänta och se...
...vilken som skulle dö först.
Gå sönder!
Fatta eld! Rulla runt! Jag bryr mig inte! Bara gå sönder!
Det där är temperaturvarnaren. Och jag förlorar kraft.
Jag kokar. Jag tror att jag kokar.
Motorn kommer att stanna när som helst nu.
Jag verkar ha förlorat treans växel, som var mest användbar här.
Växeln funkar inte. Jag är nog slut.
Nej! Men min... Titta på min temperaturmätare!
Nej!
Det är inte möjligt.
Jag går inte med på det.
-Hej. -Är du ute eller hittar du bara på?
-Jag är ute. -Men jag ville att min skulle vara sämst.
Ja.
Men det visar sig att den kom sist.
Det är bara den sjätte sämsta bilen.
-Jag har glömt reglerna. -Det är så det är.
-Du vann, så du förlorade. -Jag vet.
Min funkar, jag förlorade.
Istället för att förklara reglerna för James igen,
utsedde vi Azteken till vinnare...
...och med Hammond som kartläsare
åkte vi tillbaka till A9:an.
Ja, vi letar efter en stor jäkla väg.
Innan vi ens insåg att vi var vilse
började min Lincoln göra vad PT Cruisern vägrade.
Varför gör motorn...
Den feltänder rejält uppför den här backen.
Kom igen.
Kom igen bilen, snälla.
Vi stannade till vid en bondgård där jag kunde laga den.
Jag ska titta till min förgasare.
Medan jag tog fram min omfattande verktygssats
gick James för att sätta på tepannan.
-Tack. -En kopp te?
-Va? -Vad snällt.
-Jag måste säga... -Ett mjukt kex?
-Det funkar. -Det gör det.
Vadå funkar?
Jaha, exakt.
Det är min husvagn.
Det är så mycket bättre.
Till slut var reparationerna genomförda.
Trasig.
Det där kommer att ta timmar.
Varför går den inte på? Skrattretande.
Det hände senast när jag i 30-årsåldern.
-Ja. -Närmare fyrtio.
Plötsligt står jag på ett fält och tittar på...
Hur är det möjligt?
Det här är lysande.
-Ja! -Vilken prestation.
-Nästa fråga är... -Vart ska vi?
-Ingen mobilsignal. -Nej.
Vi måste hitta A9:an.
Det...
I Skottland kan man inte
navigera med hjälp av solen.
-Nej. -Man kan inte navigera efter molnen.
Vad sägs om att gissa?
Efter att ha bestämt oss för det, råkade jag ut för ett par smärre olyckor.
Herregud.
Men snart var vi på väg igen,
med vägfinnare Hammond i täten.
När som helst kommer det en T-korsning och sen...
...en mindre väg istället för hjulspår och sen en stor väg.
Inget av det hände.
Där är en grop.
Hammond har tagit oss till nån sorts rallybana.
Är det här A9:an?
Nej. Det finns inga fartkameror.
Det är så man vet att det inte är A9:an.
Åh, nej! Fan.
Va?
Ursäkta! Det var jätteroligt!
Mina damer och herrar, vad är det som saknas?
-Det var episkt. -Jag har aldrig sett nåt liknande.
Har dragkroken lossnat?
-Ja. -Dragkroken har lossnat.
Oj då. Det var...
Det skulle vara absurt till och med i Tom och Jerry.
Tänk om det hade hänt på A9:an?
Det skulle ha blivit högljutt.
Var ska jag sova i natt?
Där. Din husvagn står ju där.
Vi beslöt oss för att överge min husvagn och återupptog resan...
...bakom Richard Blomquist.
Han kör uppför ett berg
och tror att han ska hitta A9:an på toppen.
Vilken gungning, Hammond.
Svansen viftar med hunden.
Kära nån, nåt har gått snett.
-Körde du för fort på grus? -Ja.
Inte mitt fel. Grusväg.
Om du spänner loss dig...
Han har gjort det.
Är du fri? Ja.
Så den... Ja.
Om du tar loss dig, Hammond...
-Okej? -Sådär.
-Nej! -Det funkade.
Tja, jag har lossat den.
Du är loss... Din bil kan komma vidare nu.
Den sitter fast.
Den vilar på bensintanken. Titta.
Så här är det. Vi har en husvagn kvar och den är våt.
Ja, väldigt fuktig.
Vi får inte bo på hotell även om vi hittar ett.
Vilket vi inte gör.
Vad sägs om...
...att bo på ett slott?
Det finns ingen regel att man inte får bo på slott.
Men det finns inget slott.
Vi är i Skottland. Vi hittar ett om 300 meter.
Han har en poäng. Och alla står tomma,
man får inte använda sina fritidshus
och slott är fritidshus.
-Om man inte hör till kungafamiljen. -Du kan ha rätt.
-Vi måste bara hitta ett slott. -Hitta ett slott.
Efter det beslutet fick vi upp Hammond ur diket
och började jakten på ett slott.
Jag trodde aldrig att jag skulle säga det här till dig,
men ditt juver har lossnat.
Säg aldrig så till mig igen.
Terrängen var väldigt tuff.
Tusan.
Vad fan?
Lysande.
Underredet har skadats lite.
Som tur var, efter bara tre kilometer...
...hittade vi vad vi sökte.
Ja. Det här blir jättebra.
Vi gjorde oss hemmastadda för natten i nån annans slott.
Och nästa morgon, efter att ha beundrat utsikten...
...rusade James iväg till köket att nyttja sin matlagningskonst igen.
Det är en dekonstruerad och friterad kedgeree.
Så vi har böckling, en risbulle och ett ägg.
-Allt friterat? -Allt friterat.
-Smaklig måltid. -Spännande.
Gott. Bra gjort, hördu.
Som ni vet, var vårt jobb på det här uppdraget...
Va?
Det är intressanta smaker.
-Det är en utmaning. -Men böcklingen är väl god?
Jag gillar böckling och deg.
Jag älskar böckling och deg. Även marshmallow och en fin penna.
Men jag vill inte ha dem i en enda hård klump.
Jag har funderat lite.
Vårt uppdrag var inte att stjäla nåns hus
och fritera allt vi hittar.
Det var att reda ut varför amerikanska bilar
-aldrig har blivit populära. -Ja.
Skalan av impopulariteten... På 70-talet
köpte vi i Storbritannien strax över 9 000 amerikanska bilar.
Niotusen, okej?
-Vi köpte 247 000 sovjetiska bilar. -Ja.
En stor anledning till sovjetiska bilars framgång
var folkrepubliken South Yorkshire.
Det var främst där folk köpte Lada.
Ja.
Och vad har vi kommit fram till hittills? Att vi gillar våra bilar.
Jag älskar min bil.
Okej, men de har sina brister.
Ganska stora.
-Väldigt stora. -Ja.
Svåra att köra i stora delar av Storbritannien.
Ja. Och din är väldigt opålitlig.
Den är pampig.
Men det är våra bilar.
Vi har också fastställt att något mindre bilar, såsom PT Cruiser,
Aztek och så vidare är bland de sämsta bilar som någonsin gjorts.
Hemskt skräp.
Men grejen är den här.
Vi får inte glömma
att USA även gjorde några suveräna bilar.
Inspirerade av de här gamla godingarna
valde vi ut våra favorit-muskelbilar.
Och sen använde vi dem för att hämta en annan sak som USA gjorde populärt.
En pizza.
-Jag menar att man kan få ananas på. -Nej.
-Med skinka. -Du måste ta en Sloppy Giuseppe.
-Skinka. -Ingen ananas.
Jag kom just på en sak. Ni vet min kompis John?
Alla kallar honom Tramp.
Han har bjudit in oss till en helt vanlig jakthelg.
När då?
Vi ska vara där om 37 minuter.
Va? Från Pizza Express till Tramp på 37 minuter?
Det är inte möjligt.
Eller är det?
Det har funnits många fantastiska muskelbilar genom åren,
men det här är min favorit, Mustang.
Mustangen var den snabbast säljande bilen genom tiderna.
Ett rekord som aldrig blivit slaget.
De sålde 22 000 första dan!
Just den här, en GT500, är byggd 1967
och jag kan inte komma på nån annan bil
som speglar den tidens atmosfär bättre.
Färg-tv hade just kommit.
Apollos rymdprogram hade just börjat.
Vi lyssnade alla på Sgt. Pepper, Fleetwood Mac och Jimi Hendrix.
Men i USA kunde vanligt folk köpa en 7-liters Mustang.
Det här är en 1969 Chevrolet Camaro Z/28.
Det var Chevrolets svar på Mustang som de tyckte var lite formlös.
Så de kom med nåt kurvigare.
Den här muskelbilen känns särskilt jordnära.
Vi tänker oss att amerikanerna inte insåg det. Men det gjorde de.
De visste det och tänkte: "Skit samma. Den är kul."
Det var det som var fint med USA på den tiden.
Optimism, hopp, oblyg konsumtion.
Storbritannien såg Mustangen och alla bilar den inspirerade,
som den här, och tänkte: "Vi testar att göra en sån" och gav oss
modellen Capri, som fanns med en 1,3-liters motor.
Varför var vi så undergivna?
Dodge Charger,
en av mina absoluta favoritbilar, och en av de stora.
Specifikt den här 68:an, andra generationens version,
känd från Bullitt och Dukes Of Hazzard.
Titta bara på den. Hela bilen säger "legend".
Chargern riktade sig särskilt till ungdomar,
vilket idag skulle innebära liten, intetsägande och osynlig,
med en motor som en pennvässares.
På den tiden betydde det en enorm V-8, luftintag på huven och utsvängda sidor.
De var kul!
Vad menas med en helt vanlig jakthelg egentligen?
Jag har ingen aning.
Jag tror ingen i världen vet
vad en vanlig jakthelg är. De är alla olika.
Grabbar?
Ja?
Död.
Kan du låta bli det där, Hammond? Jag fick en hjärtattack.
Det visade sig att ett löst bromsok hade gjort sönder hjulet,
vilket hade fått växellådan att hänga sig och motorn att explodera.
Men eftersom klockan gick,
fick Jeremy och jag lämna Storbritanniens mest otursamma förare och köra vidare.
Det här är löjligt.
Som att köra till Barnard Castle för att se om din syn fungerar.
Men trots det
tog vi oss från Pizza Express till Tramp på 37 minuter.
Vi klarade det.
Ja.
Men även om vi kom fram i tid...
...fanns det ett problem.
Jag tror inte att vi passar in så bra
på den här vanliga jakthelgen.
Tja...
Det kunde vara värre.
Vad har du på dig?
Ja, jag vet. Jag har överdrivit lite.
Jag svettas av skam.
Du har tur. Efter det som hände i Argentina, kan jag inte svettas.
-Sant? -Nej.
-Kan du inte svettas? -Inte alls.
Jag inspirerades av min bil. Den vilseledde mig.
Ett sms från mr Wilman.
Ett långt.
"Ni har äntligen upptäckt
"det största problemet med att äga en amerikansk bil i Europa.
"Det är pinsamt."
Vi passar inte in.
Det är lite...
Den passar inte in.
"Men om det fanns ett samhälle där amerikanska bilfans
"kunde leva sida vid sida med andra som delade deras passion
"skulle det inte vara pinsamt.
"Så jag har grundat en liten by i de Yttre Hebriderna
"där folk kan göra just det. Det är dit ni ska nu."
Ja. Han tänkte det som en sorts stödgrupp för drogberoende.
Man åker dit och vet att alla andra är som en själv.
Exakt. För där finner man bilar som de här och folk
-klädda som... -Eller hur?
Folk utbrister: "Kära nån, Darren, Gary och Kevin är här."
Men om det fanns ett samhälle...
Skulle vi vara bland likasinnade.
-Man kan be om en hamburgare. -Ja.
Man kan få ost på allt.
-Och en jordgubbe på lakanet. -Ja. Man kan säga...
Ingen tittar på en, för alla gör det.
-Alla i samma båt. -Lysande.
-Bra gjort, mr Wilman. -Det är ingen dålig idé.
-Ja, det är inspirerat. -Jag har just...
Jag bara tänkte...
Om vi åker till ön där allt är amerikanskt
och alla kör en amerikansk bil...
...varför gör vi inte våra bilar mer amerikanska?
Jag vet att din Cadillac är lika amerikansk som en örn gjord av ost,
men gör den ännu mer amerikansk.
Vi modifierar dem och sen anländer vi till ön
i väldigt amerikanska bilar.
Han kommer att bli så lycklig.
Jag kan bara tänka på en örn gjord av ost nu.
Två dagar senare...
...gav vi oss iväg på en 30-mils resa
till mr Wilmans ö i Hebriderna...
UIST YTTRE HEBRIDERNA
...i våra nymodifierade bilar.
Låt mig förklara vad jag har gjort. Jag fokuserade på reparationer.
Jag har reparerat vindrutetorkaren.
Löst överhettningen med kylarvätska utan vatten.
Och om ni tittar noga på framdelen
ser ni den stora superladdaren som syns under motorhuven.
Den ger mig 100 extra hästkrafter.
Med superladdaren på den änden
behövde jag nåt som visuellt balanserar det
för att skapa en harmonisk enhet.
Så jag monterade en vinge i Plymouth Road Runner-stil där bak.
Hej, tittare.
Jag har förvandlat min Cadillac Coupe DeVille till en lowrider.
Sju cm lägre framtill. Fem cm lägre där bak,
tack vare de tunga Land Rover Defender-fjädrarna.
60 cm raka rör i ett sidomonterat avgassystem.
Det var redan en cool, avslappnad bil.
Nu är den ännu coolare och mer avslappnad.
Jag kan ha sänkt den lite för mycket.
Den har nu fått galoscher med vita bokstäver, de fungerar bra.
Jag har ökat kraften genom att montera lustgainsprutning.
Det är väldigt enkelt.
Istället för att blanda bensin med vanlig luft innan den går in i motorn,
blandas den med en mix av kväve och syre.
Nu testar vi. Vi slår på strömbrytaren.
Fyller tanken.
Fyrar av!
Det gör ingen... Varför gör det ingen skillnad alls?
Gjorde du några andra ändringar på bränslesystemet
förutom att sätta in lustgasflaskan?
Ja, det gjorde jag.
Vad gjorde du?
Många saker.
Han har inte gjort det, va?
Har du ändrat tajmingen?
Jag satte fram den.
Vad skulle hända om jag inte hade ändrat tajmingen
eller så?
Jag tror...
Du skulle ha gjort blandningen mager och antagligen smält kolvarna.
Jag får en ypperlig vy över explosionen härifrån,
om jag ser den runt min superladdare.
Se runt den? Är din superladdare i vägen, menar du?
Bara i vissa riktningar.
Ser jag framåt, till exempel, blockerar den sikten.
Han ser inget.
Senare upptäckte jag ett annat problem som hade orsakats av ändringarna.
Det där är mitt däck.
Ljudet av däcken som gnider mot karosseriet.
Jag har verkligen ställt till det, va?
Vi fortsatte vår resa norrut
mot den bekanta bakgrunden av Skottlandväder.
Gud klantade sig verkligen med Skottland.
"Titta bara. Det är mitt finaste verk.
"Och nu ska det regna hela tiden."
Han gjorde nåt vackert, och täckte det med ett gammalt skynke
i form av vädret.
Intressant är att i den islamiska världen
kan konstverk inte vara perfekta, för bara Gud kan skapa fullkomlighet.
I det kristna samhället ser vi det som
att Gud introducerar imperfektion och brister i världen,
annars skulle vi förblindas och bli galna av dess skönhet.
James, läcker det in avgaser i bilen?
Han började med att säga att det var intressant,
men sen var det inte det.
Så småningom lättade regnet
och vi kunde njuta av den fina utsikten...
...medan Hammond lagade sin bil.
-Vad händer? -En sprucken bränsletank.
Det går inte att förneka.
-Kan du ta dig till byn? -Förmodligen.
De har nog en verkstad för svetsning av bensintankar.
-Svårt att svetsa en bensintank. -Försiktigt.
Jag måste hitta nåt att täppa till det med.
Häftremsa? Silvertejp?
Intressanta förslag, för bensin löser upp de flesta lim.
-Ja, intressant förslag. -Tuggummi?
Under tiden rinner min bils näring iväg.
Jag löste problemet med några nikotintuggummi...
...och sen slutade vi titta på utsikten och körde in i den.
Jag gillar hur den här bilen ser ut nu.
Jag har alltid gillat hur den ser ut. Ännu mer nu.
Den är oerhört bekväm och den har en Cartier-klocka
som är otroligt vacker.
Klockan berör mig.
Den berör mig med sin skönhet.
Hur många bilar har vi behållit från våra tv-program?
Jag behöll Oliver, Opel Kadett.
Jag behöll Alfan, Bentleyn och Excellent.
Jag har bara behållit min sandloppa.
Inte många alltså, av alla hundratals.
Jag tror jag vet vad du tänker nu.
Jag vill ha den här Lincolnen i mitt liv.
Jag vill inte ge upp Rivieran. Jag älskar den.
Och Cadillacen, då?
Tja, jag erkänner att den kan ha fångat mig,
och jag kanske till och med älskar den, särskilt som lowrider.
När det började skymma, fann vi närmaste slott att sova över i.
Den kvällen bestämde Hammond och jag oss för att byta James saknade hjulhus.
Morgonen därpå var han mycket tacksam.
Clarkson!
Det var ett uselt gjort jobb.
Vänta lite.
Två amerikanska stjärnor på din amerikanska bil.
-Exakt. -Ett förbättrat hjulhus.
Ni kunde ha ansträngt er för att få den att passa.
Ni har bara satt i
fula automatiska stjärnskruvar i min Cadillac.
Men det är fixat.
På vägen mot mr Wilmans amerikanska ö
kom vi fram till en viktig väg för bilentusiaster.
Just det, det här är Storbritanniens Stelviopass.
Applecross.
Det heter så.
Detta är en chans att ta reda på
hur våra bilar klarar sig på en bergsväg.
Det här är vetenskap.
Jag är med dig. Ett vetenskapligt experiment.
Ja, nu kör vi.
Herregud! Milda makter!
Ja, det är ett problem.
Jag kan inte se genom vindrutan, den immar igen.
Vindrutetorkaren funkar inte heller.
Om jag kunde se ut genom vindrutan
skulle superladdaren dominera utsikten.
Omöjligt att se ut.
Ja.
Just den här amerikanska bilen kämpar lite
med just den här delen av Storbritannien.
Jag närmar mig hårnålskurvan.
Jag förbereder mig mentalt för utmaningen.
Här kommer den.
Bromsar fint.
Hon kom runt!
Rätt mycket dimma.
Kära nån.
Vadå?
Hur kommer det sig att vi kör på andra sidan vägen?
Vi är på väg att köra in i ett moln.
Till slut nådde vi toppen av bergspasset
och tittade på den berömda utsikten...
Sen satte vi kurs neråt igen.
Fan, jag körde av vägen!
Så där. Jaha...
I morse tänkte jag:
"Vi åker uppför serpentinvägen i våra tvådörrars V8-coupé",
men det såg inte ut såhär i mitt huvud.
Jag borde ha fattat när jag tog på mig duffeln.
Man ser inga Formel 1-förare i duffel, eller hur?
Senare samma dag nådde vi Isle of Skye.
SKYE-BRON
Vi korsade den
och åkte ombord på en färja till ön Norra Uist.
På vägen
roade vi oss med lättsam bilfilosofi.
Det lustiga är
att när man ser nån köra en amerikansk bil i Storbritannien,
vet man allt om dem.
Man vet att de är fylliga som Trump.
Att de har en sydstatsflagga i garaget.
De dricker bara Bud.
När man ser nån i en Fiat, tänker man inte:
"Han viftar med armarna och har en konstig relation med sin mor."
Eller en Volvo: "Han klär av sig och rullar runt i snön med sina grannar."
Exakt.
Man gör inga antaganden baserat på bilens nationalitet.
Just det. Men med en amerikansk bil gör man det.
Du har helt rätt.
Vi gör en hypotes. Om ni ser en klassisk Mustang,
låt säga en mörkgrön, som kördes av Richard Hammond,
är allt ni kan se hans ansikte som sticker upp över ratten,
men man tänker ändå: "Han har säkert cowboystövlar."
Och det har han.
Det enda han inte gör som han borde,
som amerikansk bilentusiast,
är att spela golf.
Ja.
Vad menar du med "Ja"?
Ja.
-"Ja." -Har du nåt du vill dela med oss?
Jag heter Richard Hammond och har börjat med golf. Jag tar lektioner.
-Allvarligt? -Ja.
Jag har köpt golfklubbor och tar lektioner.
Två gånger i veckan. På den lokala golfbanan.
Varför har du börjat spela golf?
Mina kompisar gillar det. Så jag ville testa.
-Det är riktigt svårt. -Jag är inte intresserad.
Jag tog lektioner.
Jag var mitt i en intressant tankeprocess
om amerikanska bilar och nu är plötsligt min dag förstörd.
Nån som jag har gillat att jobba med
de senaste 15 åren
har blivit konstig.
Lyckligtvis avbröts samtalet här,
för vi hade nått
den enastående ön North Uist.
Vi är på en av de Yttre Hebriderna.
Så nästa ö är där mr Wilman
har byggt sitt samhälle för amerikanska bilfans.
Jag är taggad inför tanken på ett ställe dit vi kan åka med amerikanska bilar
utan att det känns pinsamt.
Det är som med nudister.
De vill springa runt utan kläder
men det går inte där alla har kläder på sig.
Man känner sig dum.
Så de håller sig till likasinnade som gör samma sak.
Så småningom nådde vi stranden på andra sidan ön.
Vad vackert. Titta.
Det är mäktigt fint, eller hur?
Vad fan är det där?
Vad är det?
Jag undrar om det är nån scen eller utställning.
Det är plast i havet, eller hur?
-Det är mycket plast. -Titta.
De kanske återanvänder den efter covid,
-med folkmusik... -Killar?
-Det är uppspolat... Vadå? -Ett sms från Wilman.
Det där är ön där han har byggt samhället.
Den där spetsiga grejen tillhör nog det.
-Ser ni? -Där borta?
Ja.
Men för att ta oss till ön måste vi bygga en bro av det här.
Som en sorts ponton?
De är fyllda med luft, så de flyter nog.
De kan väl inte hålla för en bil?
Kanske om man har tillräckligt många.
Så de där...
De där är sammansatta, titta.
Ja, det är en sån.
De där är skruvar.
De är ihopskruvade.
Jag tänker mig helvetet såhär.
Det är ett gigantiskt byggset!
Jeremy, det är som din födelsedag och jul på samma gång!
Hur mycket bredare än bilen ska den vara?
Hur många har vi?
Den måste vara jäkligt lång.
Alla bilarna är två meter breda.
Två, tre, fyra, fem, sex, sju, åtta, nio.
Strax under tio fot.
Så dina fötter är fot?
Jag vet inte.
Jag var mer intresserad av hur det här samhället skulle vara.
Jag gissar att... Jag försöker tänka ut hur det är.
Det finns nog ett motell, och varje rum kommer att ha två sängar
som är alldeles för stora med vinröda överkast.
Där finns en sportbar med hundratals skärmar
som alla visar lite olika saker, men samma.
Alla pratar i hissen...
-"Elevator." -Ja.
-Det gillar jag. -"Kul att ses."
-Så säger de i USA. -De säger god morgon.
Du har just träffat mig.
-"Trevligt att träffas"? -Jag konverserar.
För att du är amerikan...
Vi tog oss an arbetet...
Kapten Mutter går in.
Det är ett renoveringsprojekt.
...med paus bara för James och min diskussion.
Det kommer inte att funka.
Jo. Jag har beräknat...
-På en höft. -Matte gäller inte på havet, James.
-Jo. -Tror du att det funkar?
Nej. Egentligen inte.
Sänk ner.
Sänk.
Herregud!
Den är säkrad.
-Bra. -Du pissade i dina vadarstövlar.
Ja. Det här är väldigt manligt, eller hur?
-Det här? -Ja.
Jag vet.
På vår strävans tredje morgon
nådde vi den punkt där vi behövde låna en båt av en från trakten.
Va?
Okej, så här är läget. Vi har byggt den här biten.
Hammond kommer hit med båten.
Vi bogserar den till änden av vår konstruktion
och sätter ihop den med den nya.
Det var en enkel plan, men det visade sig
att Hammond aldrig hade använt en aktersnurra.
Dra i snöret!
Var är det?
-Högst upp... Där. Dra i det. -Jag har det.
Det funkar! Hur får jag den att förflytta sig?
Vrid på den. Så där ja.
HMS Hammond är på väg.
I din egen takt. Så snabbt du vill.
Är du redo?
Jobb ett, bind fast.
Okej, perfekt. Dra nu mig.
Åk! Gasa.
Ge mig styrka.
Du fick fiskespöhållaren att lossna.
Jag band inte fast den vid fiskespöet...
Jag band inte fast den där, din tjafsande idiot.
Okej, är du redo? Nu åker vi.
Hammond har vält igen.
Vad... Jösses. Hur lyckade han...
Jag drar in dig.
Konstigt nog ville ingen annan låna ut en båt till oss efter det.
Så vi fick dra den nya delen på plats för hand.
Kolla, jag förflyttar 100 meter bro helt själv.
Vatten är väldigt halt.
Ja.
Klar? Kolla vilken dockning. Så där.
Arbetet fortsatte resten av dagen.
Jag måste dra in det här hörnet, eller hur?
Sådär.
Tills vår raka bro var klar under sena eftermiddagen.
Eftersom James var den enda som trodde att det skulle fungera,
beslöt Hammond och jag att han skulle åka först.
Temp och tryck är bra.
Vad är chansen att han klarar sig över?
-Minimal. -Försumbar.
Herregud, vägen flyter framför mig.
Se hur den rör på sig!
Den sjunker där han kör.
Jösses.
Det känns konstigt.
Jag tänker inte ljuga för er. Det här känns lite riskabelt.
Det är nio meter djupt,
-och han kör över. -I en Cadillac.
Det är djupt.
-Djupt nog att svälja min båt. -Ja.
Fan.
Jag tror att avgasröret släpar i marken.
Nu kraschar jag in i min egen bro.
Han sitter fast i svackan.
Det här är jätteroligt.
Ni ser nog inte det här,
men på den sidan har hjulen sjunkit ner
i de här vägelementen.
Så jag är helt blockerad.
På andra sidan, ligger avgasröret på marken
och änden är fastkilad i en av skarvarna.
Den har fastnat helt.
Det finns en lösning, men den vill du inte ta till.
Vilken då?
Vi åker och hjälper honom.
Det skulle betyda fyra ton av amerikansk landyacht
på samma plastbit i havet.
Men eftersom James nu var ett stort vinrött hinder för vår framgång
hade vi inget val.
Mer kraft, högre fart.
Fan. Bakdelen dippar.
Herregud, helt... Jag har arslet i marken. Jag ser ingenting.
Jag ser Thunderbird 2 närma sig.
Luft.
Funkar.
Du måste ge mig en rätt rejäl knuff och fortsätta köra.
Okej, James May, här kommer jag.
Det funkade inte. Vi får försöka med nåt annat.
Jag backar tillbaka.
Sen bildar jag en svallvåg.
Jaha?
När vågen lyfter upp bakändan på din bil, gasar du.
Här kommer den.
Kör!
Helvetes skit.
Hammond, kan du erbjuda lite hjälp här?
Jag tror att jag är på.
Jag skulle vilja se lite mer än jag ser nu.
Herregud.
Jag vill inte hamna i vattnet igen.
Otroligt nog, lyckades världens mest olycksbenägna förare att förbli oskadd.
Jeremy, jag är här. Kan jag hjälpa till?
Hammond, jag har en lysande idé.
Fortsätt.
Om vi båda kör mot honom i hög fart och bromsar för att skapa en våg
kan det räcka för att lyfta upp bilen.
Eller fördubbla påfrestningen så att bron rasar.
Men det är väl vår enda chans?
Okej, jag är med. Säg till när.
Det här är verkligen... Det kräver precisionskörning.
Jag är redo.
Hammond, är du redo?
Jag är redo.
Min bil startar inte.
Herregud.
Va?
Situation: Jag är fyllningen i en inkompetent dubbelmacka.
Okej, den har startat.
Mina herrar, vi är redo här bak.
På tre, två, ett, nu.
Bromsa nu.
Kom igen!
Ja!
Det fungerade fanimej.
Mycket bra. Tack.
VÄLKOMMEN TILL HAMMONDSBURG BEFOLKNING: 7 MILJARDER
Se där! Mitt folk har erkänt mig!
Mr Wilman har nog satt upp den.
Ja, det har han.
Jag längtar efter att få se samhället.
Vi letar efter nåt som ser ut som en amerikansk by, antar jag.
Det ser ut som Oklahoma.
Titta där.
Kor.
Det var en otrolig resa hela vägen över Skottland,
över Skye, hela vägen över...
Jag måste stanna. Alla varningslamporna är tända.
Nåt är fel. Min bil luktar...
James, vi är bokstavligen...
Jag vet, men jag vill inte ge upp 100 meter från samhället.
Jag vill glänsa vid ankomsten. Ge mig ett par minuter.
Hur lyckades han göra sönder den de sista 100 meterna?
Vilken fullblodsidiot han är.
Jag kan inte öppna huven.
Hammond, jag har en idé.
Vi kan inte hjälpa honom,
så vi tar oss en titt på den där spetsiga byggnaden.
Gärna.
Framåt.
Du skämtar. Kom igen.
Den startar inte.
Så båda har kraschat 100 meter från mållinjen.
Okej, låt oss tänka.
Min kommer att...
Och har. Så där.
Efter en kort tripp...
...anlände jag till vårt samhälle.
Hoppsan.
Mr Wilman har ansträngt sig.
Titta på det där!
Lasergame. Multisal.
Titta, en sportbar!
Och 5G på min mobil. Hur är det möjligt?
Konstigt.
Är det en MG?
Vad gör den här?
God kväll, bartender. Tre Budweiser med ost, tack.
Senare fick jag sällskap av mina kollegor.
Mina herrar! Era öl väntar.
Se där, ja!
Vänta. Paus. Njut av stunden.
Jag vet vad du menar.
Budweiser! Se där!
Vet du, de hade bara Tsingtao.
-Verkligen? -Ja.
-Men MGD? -Nej, bara Tsingtao.
Vi tar nåt att äta.
Ja, mat.
Mat, här. Titta... Tänk att mr Wilman gjorde detta.
-Jag har kommit hem. -Verkligen.
Min Buick Riviera står parkerad utanför...
-...och jag är här! Allt är bra. -Jag vet.
Det är förbluffande.
Jag skulle vilja ha... Biff och skaldjurstallrik?
Nej, vänta.
Monterey Jack-ost.
FLÄSK MED SÖTSUR SÅS
DIM SUM FRITERADE KYCKLINGFÖTTER
KYCKLINGTESTIKLAR ÄGG MED STEKT RIS
Va?
Grabbar,
det är inte bara menyn.
Ingenting här inne känns rätt.
Det är konstigt.
Det här stället har bara funnits i en vecka.
Och varenda grej här inne är redan...
...kinesisk.
Och med den fruktansvärda besvikelsen är det dags att avsluta.
Vi kommer tillbaka. Vi vet inte var eller när, men vi kommer tillbaka.
Då ses vi igen. Tack för att ni har tittat. Hej då.
Undertexter: Lena Marie Larsson
Kreativ handledare Bengt-Ove Andersson